У Світлі Істини – Послання Ґраля, том I
Date: 2022-03-10T00:00:00+00:00
Publisher: Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart
Rights: © 2022 by Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart

Вихідні відомості видання

Абд-ру-шин

У Світлі Істини – Послання Ґраля

Видання в трьох томах, том I,
видання 2, 2021 р., электронна книга, видання 1, 2022 р.

Єдине авторизоване видання за німецьким оригіналом
Im Lichte der Wahrheit – Gralsbotschaft.

Авторські права належать Фонду Послання Ґраля (Штутгарт, Федеративна Республіка Німеччина).

Усі права, зокрема право перекладу та розповсюдження через публічні виступи, кіно, радіо, телебачення, будь-які звукозаписувальні прилади, через додрукування тиражу, фотомеханічне репродукування, будь-яке копіювання, зберігання у пам’яті комп’ютерів, у тому числі у фрагментах, застережені.

Оформлювальні права – 2022, Фонд Послання Ґраля, Штутгарт

ISBN 978-3-87860-861-5

© 2022 by Stiftung Gralsbotschaft, Stuttgart.

poslannia-gralia.org

Переклад

Ця книга є перекладом з німецького оригіналу за сенсом; у тексті збережена особлива авторська пунктуація. Вирази та мовні звороти, використані Абд-ру-шином, щоб повідомити Живе Слово людському духу, при перекладі можна передати лише приблизно. Тому читач повинен розуміти, що цей переклад не може заступити оригінал. Проте, якщо він робить зусилля, – як того хоче автор, – сприйняти зміст внутрішнім відчуттям, то він усвідомить значення цієї праці для людства, незважаючи на недоліки, що виникають внаслідок перекладу.

ЗВІЛЬНИ СЕБЕ ВІД УСІЄЇ ТЬМИ!

ХТО НЕ НАМАГАЄТЬСЯ
ПРАВИЛЬНО ОСЯГНУТИ
СЛОВО ГОСПОДА,
РОБИТЬ СЕБЕ ВИННИМ!

ТОМ І

НАПУТТЯ!

Заволока спадає і віра стає переконанням. Лише в переконанні полягає звільнення та спасіння!

Я звертаюся лише до тих, хто серйозно шукає. Вони повинні бути здатні та готові об’єктивно перевірити об’єктивність цього викладу! Релігійні фанатики та нездержні мрійники нехай тримаються подалі, адже вони шкідливі для Істини. А зловмисні та упереджені знайдуть у самих цих словах свій присуд.

Це Послання зачепить лише тих, хто ще несе в собі іскру істини та прагнення стати справді людиною. Усім їм воно стане світочем та опорою. Минаючи кружні шляхи, воно виведе їх із усього хаосу теперішнього сум’яття.

Нижченаведене Слово не несе нової релігії, а повинно стати смолоскипом для всіх серйозних слухачів та читачів, щоб відшукати правильний шлях, що приведе їх до жаданої височини.

Лише той, хто рухається сам, може духовно просуватися вперед. Глупак, що користується для цього чужою допомогою у формі готових переконань, буде ступати по стежині ніби на милицях у той час, коли його власні здорові члени залишатимуться бездіяльними.

Але тільки-но він сміливо скористається усіма здібностями, які дрімають у ньому в очікуванні його поклику, скористається як спорядженням для сходження, він застосує ввірений йому талант згідно з Волею свого Творця і граючи подолає усі перешкоди, що, відволікаючи, перехрещують його шлях.

І тому пробудіться! Лише в переконанні перебуває істинна віра, а переконання приходить тільки через безкомпромісне виваження та випробування! Станьте живими у дивовижному Творінні вашого Бога!

Абд-ру-шин

1. ЩО ВИ ШУКАЄТЕ?

Що ви шукаєте? Скажіть, що означає цей шалений запал? Неначе вихор, несеться він світом, і лавина книг накриває усі народи. Вчені копаються у старих писаннях, досліджують, ламають голову аж до духовного виснаження. З’являються пророки, аби попередити, передвістити… з усіх сторін, немов у гарячці, раптом хочуть розповсюджувати нове світло!

Так нині бушує все це над розбурханою душею людства, і не живить, не освіжує, а опалює, виснажує, висмоктує останні сили, які ще лишилися в ній, змученій у мороку сучасності.

Але то тут, то там чується також шепіт, гуркіт наростаючого очікування чогось прийдешнього. Стривожений кожний нерв, напружений від неусвідомленої туги. Усе вирує та бурхає, і над усім навис якийсь похмурий та гнітючий дурман. Вагітний лихом. І що він мусить породити? Сум’яття, легкодухість та загибель, якщо не буде з силою розірвана ця темна товща, яка духовно огортає зараз усю земну кулю, яка з тягучою в’язкістю брудної трясовини поглинає та душить усяку вільну, світлу думку, що підіймається, раніше, ніж вона зміцніє, яка у зловісній німоті болота вже в зародку пригнічує, руйнує, знищує будь-яке добре воління ще до того, як із нього зможе виникнути діяння.

Крик же тих, хто шукає світла, у якому криється сила, щоб розітнути цю каламуть, відвертається, загасає біля непроникних склепінь, що ретельно зводяться саме тими, котрі вважають, що допомагають. Вони пропонують каміння замість хліба!

Загляньте у незліченні книжки:

Вони лише виснажують дух людський, не оживлюють! І це є доказом безплідності всього, що пропонується в них. Бо те, що виснажує дух, ніколи не є правильним.

Духовний хліб живить безпосередньо, Істина підкріплює, а Світло оживлює!

Адже прості люди мають зневіритися, коли побачать, які мури зведені кругом потойбіччя так званою духовною наукою. Хто ж із простих людей зрозуміє вчені фрази, чужі звороти мови? Хіба ж потойбіччя призначене лише для діячів духовної науки?

І при цьому говорять про Бога! Невже треба створити вищу школу, щоб спочатку здобути в ній здібності, аби пізнати поняття Божества? До чого призводить ця пристрасть, яка здебільшого має коріння лише в честолюбстві?

Як п’яні, дибають читачі та слухачі від одного місця до другого, невпевнені, внутрішньо невільні, з одностороннім сприйняттям, тому що їх звели з простого шляху.

Почуйте ж ви, що впали у смуток! Підійміть погляд ви, що серйозно шукаєте: шлях до Найвищого відкритий для кожної людини! Вченість не є воротами, що ведуть до цього!

Хіба Ісус Христос, цей великий приклад на істинному шляху до Світла, вибрав Своїх учнів з-поміж вчених фарисеїв? З-поміж книжників? Він узяв їх з простих та невибагливих людей, тому що їм не потрібно було боротися проти того великого заблуду, що дорогу до Світла осягнути важко і вона має бути тяжкою.

Ця думка є найбільшим ворогом людини, це брехня!

Тому відверніться від усякої вченості там, де йдеться про найсвятіше в людині, яке треба збагнути повністю! Облиште це, тому що наука як витвір людського мозку є недосконалою і такою залишиться.

Поміркуйте, як може тяжко опанована наука привести до Божества? І що таке знання взагалі? Знання – це те, що може осягнути мозок. Але ж наскільки обмежена здатність мозку до осягнення, який залишається міцно прив’язаним до простору та часу! Навіть вічність та сенс нескінченності людський мозок осягнути не в змозі. Саме те, що нероздільно зв’язане з Божеством.

Одначе мозок завмирає перед тою незбагненною силою, яка пронизує все існуюче, з якої він сам черпає для своєї діяльності. Це сила, яку щоденно, щогодини, щосекунди усі відчувають як щось цілком зрозуміле, існування якої наука теж завжди визнавала та яку, проте, марно намагаються зрозуміти, осягнути мозком, тобто знанням та розсудком.

Такою неповноцінною є діяльність мозку, наріжного каменя та знаряддя науки, і ця обмеженість природним чином поширюється й на плоди його праці, тобто на всю науку. Тому наука цілком придатна як щось вторинне, для кращого розуміння, сортування та класифікації всього того, що вона приймає готовим від творчої сили, що передує їй, але вона неминуче зазнає невдачі, якщо бере на себе роль керівника або критика, і так буде доти, доки вона, як і досі, буде надто міцно зв’язувати себе з розсудком, тобто зі здатністю мозку до осягнення.

З цієї причини вченість, а також людство, яке керується нею, будуть постійно чіплятися за деталі, у той час як велике, незбагненне ціле кожна людина несе в собі як дар і цілком здатна досягти найшляхетнішого та найвищого без стомливого вивчення!

Тому геть ці непотрібні муки духовного рабства! Великий Майстер не даремно закликає нас: «Будьте як діти!»

Хто несе в собі тверде воління до доброго та намагається надати своїм думкам чистоти, той вже знайшов шлях до Найвищого! Тоді йому дістанеться все інше. Для цього не потрібно ні книг, ні духовних зусиль, ні аскетизму, ні самотності. Він буде здоровий тілом та душею, звільнений від усякого тягаря хворобливого самокопання, бо усяка надмірність шкодить. Ви повинні бути людьми, а не парниковими рослинами, які через односторонній розвиток гинуть від першого пориву вітру!

Пробудіться! Подивіться довкола себе! Вслухайтеся в себе! Лише одне це може відкрити вам шлях!

Не звертайте уваги на чвари церков. Великий Провісник Істини Ісус Христос, втілення Божественної Любові, не питав про віросповідання. Що таке сьогодні віросповідання взагалі? Зв’язування вільного людського духа, поневолення іскри Божої, що живе в вас, догми, що намагаються втиснути діяння Творця та Його велику Любов у форми, сфабриковані людським розумінням, що означає приниження та систематичне знецінювання Божественного.

Кожного, хто серйозно шукає, ці методи відштовхують, бо при цьому він ніколи не зможе пережити в собі велику реальність, через що його туга за Істиною стає все безнадійнішою, і врешті він зневіряється в собі та в усьому світі!

Тому пробудіться! Зруйнуйте в собі догматичні мури, зірвіть пов’язку з очей, щоб чисте світло Найвищого змогло без викривлення проникнути до вас. Тріумфуючи, здійметься тоді ваш дух у височину і, радіючи, відчує велику Отецьку Любов, яка не знає меж земного розсудку. Нарешті ви пізнаєте, що ви частина від неї, осягнете її цілком та без зусиль, з’єднаєтеся з нею і таким чином будете щодня, щогодини здобувати нову силу як дар, який цілком природно підійме вас із хаосу!

2. КРИК ЗА ПОМІЧНИКОМ

Подивимося пильніше на усіх людей, які сьогодні з особливим завзяттям шукають духовного помічника, чекаючи його з внутрішнім підйомом. На їхню думку, вони самі духовно вже ґрунтовно підготовлені, щоб упізнати його та почути його слово!

Але при спокійному розгляді ми побачимо дуже багато розбіжностей. Місія Христа, наприклад, на багатьох людей подіяла дивно. Вони створили собі хибне уявлення про це. Причиною цього була, як завжди, неправильна самооцінка, зарозумілість.

Замість колишнього благоговіння та збереження само собою зрозумілого провалля та чіткої межі у ставленні до свого Бога, з одного боку, з’явилося плаксиве жебрацтво, бажання завжди лише отримувати, але при цьому в жодному разі не робити хоча б що-небудь самому. «Молися» – це вони сприйняли, але що при тому є ще «і працюй», «працюй над самим собою», – того вони знати не хочуть.

З іншого боку, люди вважають, що вони настільки самостійні, настільки незалежні, що можуть все зробити самі, а при певному зусиллі навіть стати Божественними.

Є також багато людей, які тільки вимагають та сподіваються, що Бог буде ганятися за ними. Оскільки одного разу Він вже послав Свого Сина, отож подав цим доказ, як сильно зацікавлений у тому, аби людство наблизилося до Нього, більше того, що Він, певно, навіть має потребу в ньому!

Куди не глянеш, в усьому можна знайти лише пихатість, ніякого смирення. Правильна самооцінка відсутня. –

Перш за все людині потрібно зійти зі своєї штучної висоти, щоб спромогтися стати справді людиною та як такій почати своє сходження.

Сьогодні, духовно набундючена, вона сидить на дереві біля підніжжя гори, замість того щоб твердо та впевнено стояти на землі обома ногами. Тому вона ніколи й не зможе піднятися на гору, якщо спершу не злізе чи не впаде з дерева.

А тим часом усі ті, хто спокійно та розумно йшов своїм шляхом по землі під її деревом і на кого вона пихато позирала, уже, мабуть, досягли вершини.

Але при цьому розвиток подій стане їй на поміч, бо дерево неодмінно повалиться, до того ж найближчим часом. Може, тоді людина ще схаменеться, коли так грубо звалиться на землю з хиткої висоти. Однак тоді для неї це буде крайнім терміном, не можна буде прогаяти жодної години.

Нині багато хто думає, що життя може й далі продовжуватися так само рутинно, як це відбувалося протягом тисячоліть. Приємно і затишно влаштувалися вони у своїх кріслах та чекають сильного помічника.

Але як вони уявляють собі цього помічника! Це справді жалюгідно.

У першу чергу вони чекають від нього або, справедливо буде сказати, вимагають від нього, аби кожній окремій людині він підготував шлях угору до Світла! Він має подбати про те, щоб для послідовників кожної конфесії навести мости до шляху Істини! Він має зробити це таким легким і доступним, аби кожний міг зрозуміти це без зусиль. Його слова мають бути вибрані таким чином, аби їх правдивість відразу переконала всіх і вся.

Як тільки людині треба при цьому самій докласти зусиль та самій подумати, то перед нею не істинний помічник. Бо якщо він покликаний, щоб повести та вказати правильний шлях своїм словом, то, певна річ, повинен подбати і про людей. Це його діло – переконати людей, пробудити їх! Адже Христос навіть віддав своє життя.

Тим, хто сьогодні так думає, а до таких належить багато, взагалі не треба обтяжуватися, бо вони подібні до нерозумних дів, і їх доля – «надто пізно»!

Помічник, звичайно, не пробудить їх, а цілком спокійно залишить їх спати далі, поки ворота не зачиняться, і вони не зможуть знайти доступу до Світла, бо не спромоглися вчасно вивільнитися зі сфери матеріальності, хоча слово помічника вказувало їм дорогу для цього.

Бо людина не така цінна, як вона собі думає. Не Бог має потребу в ній, а вона в Ньому!

Оскільки у своєму так званому прогресі людство сьогодні вже не знає, чого воно, власне, хоче, то йому, нарешті, доведеться пізнати, що від нього вимагається!

Люди цього ґатунку, шукаючи та зарозуміло критикуючи, пройдуть мимо так само, як і багато тих, хто у свій час вже пройшов мимо Того, до чийого приходу все вже було підготовлене завдяки одкровенням.

Як можна уявляти собі духовного помічника таким чином!

Він не уступить людству ні п’яді і буде вимагати всюди, де будуть чекати, що він дасть!

Однак та людина, що може мислити серйозно, одразу усвідомить, що саме у суворому, невблаганному вимаганні зосередженого мислення полягає те найкраще, чого потребує для спасіння людство, яке так глибоко погрузнуло у своїй духовній інертності! Саме завдяки тому, що для розуміння своїх слів помічник з самого початку вимагає духовної жвавості і серйозного воління, старання, він одразу граючи відділяє пшеницю від плевелів. У цьому полягає автоматична дія, як і в Божественних законах. Людям тут теж дістається саме те, чого вони насправді бажають. –

Але є також ще один ґатунок людей, які думають, що вони вкрай активні!

Вони склали собі, певна річ, зовсім інший образ помічника, як можна прочитати з їхніх повідомлень. Але він не менш гротесковий, бо вони очікують, що він буде… духовним акробатом!

Адже і без того тисячі людей вже припускають, що ясновидіння, яснослухання, ясновідчування та таке інше – це великий прогрес, але насправді це не так. Такі здібності, будь це плід навчання, виховання чи навіть природжене дарування, ніколи не зможуть піднятися вище обмежень цієї землі, тобто вони діють лише у низьких межах, не можуть претендувати на висоти й тому майже не мають цінності.

Невже людству збираються допомогти у сходженні тим, що демонструють йому ефірноматеріальні речі того ж самого рівня чи навчають бачити та чути подібне?

Це не має ніякого стосунку до справжнього сходження духа. Та ніякої користі для того, що відбувається на землі! Це не що інше, як духовні фокуси, цікаві для окремих людей, але без усякої цінності для людства в цілому!

Те, що всі ці люди бажають собі помічника, подібного до них, який врешті-решт може це робити краще, ніж вони, зрозуміти, звичайно, легко. –

Але багато хто заходить в цьому ще далі, аж до смішного. Та проте сприймають це вкрай серйозно.

Для них, наприклад, основною передумовою для доказу справжності помічника є те, що він… не повинен застуджуватися! Той, хто може застудитися, відпадає одразу, бо, з їхнього погляду, це не співвідноситься з ідеальним помічником. Сильний помічник в усякому разі та перш за все своїм духом мусить бути вищим від таких дрібниць.

Звучить це, може, трохи удавано та смішно, але засновується лише на фактах та означає слабке повторення колишнього вигуку: «Коли Ти Син Божий, то спаси себе самого та зійди з хреста!» – І цей крик лунає вже сьогодні, ще до того, як такий помічник взагалі опинився у полі зору!

Бідні, необізнані люди! Той, хто виховує своє тіло так односторонньо, що часом воно стає нечутливим під владою духа, аж ніяк не є видатним та великим. Ті, хто захоплюються ним, подібні до дітей минулих століть, які з розкритими ротиками та сяючими очима стежили за вивертами мандрівних скоморохів, причому в них пробуджувалося гаряче бажання теж уміти робити подібне.

І не далі, ніж діти того часу в цій цілком земній сфері, знаходяться й багато так званих шукачів духа чи богошукачів нашого часу у духовній сфері!

Але продовжимо нашу думку: мандрівні комедіанти колишніх часів, про яких я щойно згадав, удосконалювалися все більше, стали акробатами в цирках та вар’єте. Їхня майстерність зросла до надзвичайного, і щодня тисячі розпещених людей ще й сьогодні дивляться на ці вистави, знову і знову вражаючись, а часто й внутрішньо здригаючись.

Та чи отримують вони для себе яку-небудь користь від цього? Що вони виносять із таких вистав? Адже під час своїх виступів багато акробатів навіть ризикують життям. Абсолютно нічого, бо навіть при найвищій досконалості всі ці речі завжди будуть залишатися тільки в межах вар’єте та цирку. Завжди будуть слугувати лише для розваги, але ніколи не принесуть людству яку-небудь користь.

Проте подібний акробатизм у духовній сфері намагаються сьогодні використовувати як мірило для великого помічника!

Залиште таким людям їхніх духовних клоунів! Доволі скоро вони переживуть на власному досвіді, куди це веде! Вони навіть не знають, чого, власне, цим домагаються. Вони вважають: великим є той, чий дух так володіє тілом, що воно більше не знає хвороб!

Будь-який подібний розвиток односторонній, а односторонність призводить лише до нездоров’я, до хвороб! Такі речі не зміцнюють дух, а лише ослаблюють тіло! Необхідна для здорової гармонії рівновага між тілом та духом порушується, і закінчується тим, що врешті-решт такий дух набагато раніше відділяється від змученого тіла, яке більше не може забезпечити йому сильний, здоровий резонанс для земних переживань. Але тоді духу їх бракує, і він приходить у потойбіччя незрілим. Йому доведеться ще раз пережити земне буття.

Все це – не що інше, як духовні фокуси за рахунок земного тіла, яке насправді повинно допомагати духу. Тіло належить до епохи розвитку духа. Коли ж воно ослаблюється та пригнічується, то й духу від нього небагато користі, бо його випромінювання надто слабкі, аби надати духу у Матеріальності ту повноту сили, якої він потребує.

Якщо людина хоче заглушити хворобу, то духовно їй потрібно викликати стан екстазу і цим учинити тиск на тіло, подібно до того, як у малому страх перед зубним лікарем може відтіснити біль.

Такі стани сильного збудження тіло витримає без шкоди для себе раз, може й декілька разів, але не тривалий час, інакше воно зазнає серйозної шкоди.

І якщо помічник це робить або радить робити, то він недостойний бути помічником, бо цим він грішить проти природних законів у Творінні. Земна людина мусить берегти своє тіло як ввірене їй добро та прагнути до здорової гармонії між духом і тілом. Якщо вона порушується через одностороннє пригнічення, то це не прогрес, не сходження, а серйозна перешкода для виконання завдання людини на землі, як і взагалі в Матеріальності. При цьому повнота сили духа з точки зору його діяльності в Матеріальності втрачається, оскільки для цього він у всякому разі потребує сили не поневоленого земного тіла, а такого, що перебуває у гармонії з духом!

Той, кого на підставі подібних речей називають майстром, – менший за підмайстра, якому взагалі не відомі завдання людського духа та необхідні умови його розвитку! Він навіть шкодить духу.

Доволі скоро вони прийдуть до болісного усвідомлення своєї глупоти.

А кожному фальшивому помічникові доведеться набути гіркого досвіду! Його сходження у потойбіччі зможе розпочатися лише тоді, коли останній з усіх тих, кого він затримав чи навіть збив з пантелику своїми духовними забавками, прийде до пізнання. Доки його книги, його твори продовжують діяти тут на землі, це буде утримувати його від просування вперед у тому світі, навіть якщо тим часом він і схаменувся там.

Той, хто рекомендує окультний тренінг, подає людям каміння замість хліба і цим показує, що не має навіть уявлення про справжній розвиток подій у потойбіччі, не кажучи вже про весь механізм Світобудови!

3. АНТИХРИСТ

Люди! Коли настане година, у яку з Божественної Волі має здійснитися очищення і розділення на землі, звертайте увагу на передвіщені вам, частково надприродні знамення на небі!

Не дайте тоді ввести себе в оману тим людям, а також церквам, які вже давно підкорилися Антихристу. Сумно, що навіть церкви досі не знали, де їм треба шукати цього Антихриста, який вже з давніх-давен діє посеред усіх людей. Трохи більше пильності – і вони неодмінно розпізнали б його! Хто ж міг чинити ще більш антихристиянськи, ніж ті, які у свій час боролися проти самого Христа, а врешті-решт ще й убили Його! Хто міг ще гірше та виразніше проявити себе як супротивники Христа?

Це були носії та представники земної релігії, яких не влаштовувало істинне вчення Бога, що прийшло в Сині Божому та через Нього, бо воно не узгоджувалося з їхньою власною побудовою. Адже істинне Послання Бога не могло узгодитися з нею, бо ця побудова, створена носіями земних духовних звань, була націлена на вплив на землі, земну владу та експансію.

Цим вони цілком ясно довели, що були служителями людського розсудку, який спрямований лише на земне знання, земну владу і вороже протистоїть та перешкоджає усьому, що перебуває поза сферою земного осягнення! Оскільки ж Бог, а також і духовне, залишається цілком поза сферою знання земного розсудку, то саме розсудок – єдина справжня перешкода на шляху до цього! Тому через свою природу він є також противником усього Божественного та усього духовного! І тому логічно, що разом з ним і всі люди, які визнають свій розсудок як найголовніше та найвище, намагаються будувати лише на його основі!

Тодішні носії релігії боялися втратити свій вплив у народі через роз’яснення Сина Божого. Це, як нині всім відомо, і було головною причиною наклепів, які вони намагалися навести на Христа, а врешті-решт – і страти Сина Божого. Вони прицвяхували до хреста як богохульника Того, Хто був посланий для просвіти тим самим Богом, за служителів Якого вони себе видавали!

Бажаючи запевнити людей, що служать Йому, вони насправді так мало знали цього Бога та Його Волю, що заради Його слави, заради Його земного захисту… вбили цього Сина Божого, Посланця Божого!

Це стало зловісним наслідком того, що вони були рабами свого земного розсудку, який таким чином боровся лише за свій вплив. Вони віддали себе у якості знаряддя ката Антихристу, якому таємно звели в собі трон. Бо в цьому знаходили вдоволення їхні людські вади, такі як зарозумілість, гордощі, марнославство.

Тому, хто очікує яснішого доказу, допомогти не можна, бо нема нічого, що більш вороже протистоїть Христу, Сину Божому, та Його словам! Адже Антихрист і означає – борець проти Христа, проти спасіння людини в Божому Посланні. Земний розсудок довів їх до цього! Саме він, як отруйний поріст Люцифера, є його інструментом, який став найбільшою небезпекою для людства!

Тому непропорційне колись плекання людського розсудку переросло для людей у первородний гріх! А стоїть за цим сам Люцифер як Антихрист у власній персоні! Це він зміг підняти голову завдяки людям! Він, єдиний справді ворожий Богу! Він отримав ім’я Антихрист через ворожу боротьбу проти місії Сина Божого. Ніхто інший не мав би силу і вплив для того, щоб стати Антихристом.

А на землі у своїй боротьбі проти Волі Божої Люцифер користується не якоюсь однією людиною, а ледь не всім людством, яке веде разом з цим до загибелі від виявлення гніву Божого! Хто не може осягнути цього, найочевиднішого, що лише сам Люцифер міг стати Антихристом, який наважився поставити себе проти Бога, той ніколи не зможе зрозуміти нічого з усього того, що розігрується поза Грубою матеріальністю, тобто поза чисто земним.

А як було у той час, так само є ще й сьогодні! Навіть набагато гірше. Сьогодні теж багато представників релігій будуть вести запеклу боротьбу за збереження в храмах та церквах досі чинних земних розсудкових порядків.

Саме цей людський розсудок, який обмежує всі шляхетні відчуття, є одним з найхитромудріших виплодів Люцифера, що він зміг розповсюдити серед людства. А всі раби розсудку насправді є служителями Люцифера, які разом з ним винні у тій страшенній катастрофі, що через це має обрушитися на людство!

Оскільки ж ніхто з людей не шукав Антихриста під покривом розсудку, йому було значно легше поширити свій зловісний вплив! Люцифер тріумфував, бо цим самим він ізолював людство від будь-якого осягнення всього того, що лежить поза Грубою матеріальністю. Від справжнього життя! Від того місця, де тільки й починається стикання з духовним, що веде до близькості Бога!

Разом з цим він закріпився на цій землі як володар землі і переважної частини людства!

То й не слід дивуватися, що він зміг дістатися аж до вівтарів і представники земних релігій, у тому числі й християнських церков, повинні були стати його жертвою. Адже вони теж чекали приходу Антихриста лише перед провіщеним Судом. Стосовно цього велике Одкровення в Біблії, як і багато іншого, залишилося дотепер ще незрозумілим.

Одкровення говорить, що перед Судом цей Антихрист підніме свою голову! Але це не означає, що він з’явиться лише тоді! Якщо там сказано, що він підніме свою голову, то це ж указує, що він уже повинен бути тут, а не те, що він ще тільки прийде. Він буде на вершині своєї могутності незадовго до Суду – ось що це означає!

Ви, хто ще не оглух та не осліп духовно, почуйте цей застережливий заклик! Докладіть зусиль самі хоч раз подумати цілком серйозно. Якщо ви і далі будете залишатися інертними щодо цього, то прирахуєте себе до пропалих!

Якщо з лігва отруйної змії зняти захисне прикриття і через це вона раптом учує, що її виявили, то, звичайно, вона спробує уп’ястися в цю безпощадну руку, аби ужалити.

Не інакше і тут. Побачивши, що виявлений, Антихрист відразу ж почне протестувати через своїх служителів; викритий, він буде волати та намагатися зробити усе можливе, аби утриматися на троні, що охоче запропонувало йому людство. Але все це можливо для нього лише завдяки тим, хто внутрішньо шанує його.

Тому тепер, коли починається боротьба, звертайте особливу увагу на своє оточення! Саме за воланням ви тим певніше пізнаєте їх, кожного, хто йому належить! Бо знову, як і колись, у страху перед чистою Істиною вони перетворяться на її супротивників!

Антихрист знову буде намагатися судорожно утримувати свій вплив на землі. Зверніть увагу на його необ’єктивність в обороні і нападі, бо він знову буде діяти лише через наклепи та підозри, адже його прибічники нічого іншого робити не вміють. Постати перед Істиною та спростувати її – неможливо.

Так служителі Люцифера будуть вести боротьбу і проти Посланця Божого, так само, як колись проти Сина Божого!

Там, де відбувається така спроба, будьте уважними, бо разом з цим такі люди хочуть лише захистити Люцифера, аби зберегти його панування на землі. Там – осередок тьми, навіть якщо зовні такі люди мають звичай носити світле земне вбрання, навіть якщо це служителі церкви.

Не забувайте про події, що відбувалися у земний час Сина Божого, а майте на увазі, що й сьогодні той самий Антихрист із ще більшою кількістю послідовників серед людей намагається утримати своє земне панування, уникнути знищення та й далі затьмарювати істинну Волю Божу.

Тому звертайте особливу увагу на усі передвіщені знамення! Для кожної окремої людини мова йде про останнє рішення. Спасіння або загибель! Адже цього разу це Воля Бога, що пропаде те, що іще раз відважиться повстати проти Неї!

Будь-яке недбальство у цьому стане для вас вироком! – Не над церквою з’являться Божі знамення, не носій земного духовного звання буде мати посвідчення того, що він Посланець Божий! А лише Той, Хто нерозривно зв’язаний зі знаменнями, тому і несе їх з собою живо сяючими, як колись Син Божий, коли Він перебував на цій землі. Це Хрест Істини, живо сяючий в Ньому, та Голуб над Ним! Що стають видимими для усіх тих, хто наділений милістю споглядати духовне, аби свідчити про це всім людям на землі, бо серед усіх народів будуть такі, кому цього разу буде дозволено «бачити», як остання милість Бога! – – –

Ці високі знамення Святої Істини ніяк не можна підробити. З цим не впорається і Люцифер, якому доведеться тікати від них, а людина й поготів. Тому той, хто захоче протиставити себе ще й цим посвідченням Бога, відтепер протиставляє себе самому Богові як ворог Бога. Разом з цим він показує, що не служить і не служив Богу, все одно, за кого він досі видавав себе на землі.

Стережіться, аби й вам до них не пристати!

4. МОРАЛЬНІСТЬ

Наче темна грозова хмара нависла над людством. Душно в атмосфері. Під тяжким тиском здатність до відчуття кожного індивідуума працює мляво. У стані високого напруження знаходяться лише нерви, які впливають на сферу почуттів та інстинктів тіла, штучно збуджені хибністю неправильного виховання, неправильної позиції та самообману.

Сьогоднішня людина щодо цього не нормальна, вона несе в собі хворобливий, десятиразово збільшений статевий інстинкт, якому у сотнях форм та видів вона намагається спорудити культ, що має стати загибеллю для всього людства.

Поширюючись як заразний подих чуми, все це з часом впливає і на тих, хто ще намагається гарячково чіплятися за ідеал, який туманно окреслюється у схові їхньої напівсвідомості. Вони, звичайно, прагнучи простягають до нього руки, але знов і знов, зітхаючи, опускають їх у безнадійності та відчаї, коли подивляться на своє оточення.

У тяжкому безсиллі вони з жахом бачать, з якою величезною швидкістю затьмарюється ясний погляд на моральність та аморальність, втрачається здатність до міркування і змінюється розуміння цього, таким чином, що багато того, що недавно ще викликало б відразу та огиду, дуже швидко сприймається як цілком природне і навіть не насторожує.

Але чаша невдовзі наповниться по вінця. Має наступити жахливе пробудження!

Уже зараз ці чуттєво-збуджені маси іноді охоплює щось схоже на раптовий переляк, чисто машинально, несвідомо. На мить у серця багатьох закрадається невпевненість; але до пробудження, до ясного відчуття своєї недостойної поведінки все ж таки не доходить. А після цього з подвійним завзяттям намагаються струсити з себе чи взагалі заглушити такі «слабкості» або «останні залишки» застарілих поглядів.

Прогрес має бути за будь-яку ціну. Але прогресувати можна в двох напрямках. Угору або вниз. За вибором. І на сьогодні все йде вниз із жахливою швидкістю. Коли ж проб’є година, зіткнення мусить знищити тих, хто таким чином несеться вниз, бо вони наштовхнуться на сильний опір.

У цій задушливій атмосфері грозова хмара стає все більш важкою, більш згубною. Щомиті можна чекати першої блискавки, яка проріже та осяє тьму, пломеніючи, освітить найпотаємніше з невблаганністю та гостротою, що несуть в собі визволення для тих, хто прагне світла та ясності, загибель же тим, хто не жадає Світла.

Чим довше згущується ця хмара, стає все темнішою та важчою, тим яскравішою та жахливішою буде і блискавка, яку хмара породить. Розсіється м’яке, заколисливе повітря, у лінивих хвилях якого криється скрадливе сластолюбство, бо слідом за першою блискавкою звичайно рушить потік свіжого, терпкого повітря, що несе нове життя. В холодній ясності світла усі виплоди хмурної фантазії, позбавлені своїх лицемірних покривів неправди, зненацька постануть перед очима переляканого людства.

Пробудження буде стрясати душі, наче могутнім громом, отже жива вода з джерела незамутненої Істини зможе бурхливо вилитися на розпушений таким чином ґрунт. Настане день звільнення. Визволення з ярма аморальності, що існує вже тисячами років і нині цвіте розбуялим квітом.

Подивіться довкола себе! Придивіться до літератури для читання, до танців, одягу! Усуваючи усі межі поміж двома статями, сьогоднішня пора більше, ніж будь-коли, намагається систематично каламутити чистоту відчуття, спотворити її у цій каламуті, начепити на неї маски, що вводять в оману, і, якщо тільки можливо, врешті-решт задушити її.

Сумніви, що при цьому виникають, люди заглушують високими промовами, котрі, одначе, уважно перевірені, походять лише зі статевого інстинкту, що вібрує всередині, аби безліччю способів, уміло та невміло, потайки та відверто давати все нову поживу хтивості.

Вони говорять про світанок вільного, самостійного роду людського, про розвиток внутрішньої стійкості, про культуру тіла, красу наготи, ушляхетнений спорт, про виховання, яке оживить слова: «Чистому чисто все!» – коротше кажучи, піднесення роду людського через відмову від усякої «манірності», аби таким чином створити шляхетну, вільну людину, за якою майбутнє! І горе тому, хто наважиться що-небудь сказати проти цього! Такого сміливця під гучний галас зараз же поб’ють камінням обвинувачень, подібних до тверджень, що тільки через нечисті думки він може «знаходити в цьому щось особливе»!

Бурхливий коловорот гнилої води, звідки розповсюджується дурманна, отруйна атмосфера, яка подібно до дії морфію викликає облудні ілюзії, в які безперервно сповзають тисячі й тисячі, поки, ослабнувши, не гинуть у них.

Брат намагається повчати сестру, діти – своїх батьків. Як штормовий приплив, несеться це понад усіма людьми, й особливо бурхливий прибій здіймається там, де самотньо, мов скелі у морі, ще стоять деякі помірковані люди, охоплені огидою. За них чіпляється багато інших, чиї власні сили грозять вичерпатися у бурі. Радісно дивитись на ці маленькі групи, які стоять, немов оази в пустелі. Так само, як і ті, вони освіжують подорожнього, який насилу пробився крізь самум, що загрожує загибеллю, пропонують йому спокій та відпочинок.

Те, що проповідується сьогодні в ім’я прогресу під усіма гарними прикриттями, є не що інше, як завуальоване заохочення до великої безсоромності, отруєння будь-якого більш високого відчуття в людині. Найбільша з усіх епідемій, що уражали коли-небудь людство. І дивно: здається, наче багато людей тільки й чекали, що вони отримають слушний привід, аби принизити себе. Безлічі людей це дуже приємно!

Але той, кому відомі духовні закони, які діють у Світобудові, з огидою відвернеться від теперішніх прагнень. Візьмемо лише одну з «найневинніших» розваг – «сімейні купальні».

«Чистому чисто все!» Це звучить так гарно, що під захистом цієї благозвучності можна собі дещо і дозволити. Але розгляньмо найпростіші ефірноматеріальні процеси у такій купальні. Припустимо, що там є тридцять осіб обох статей і двадцять дев’ять з них справді чисті з усіх поглядів. Припущення, яке з самого початку цілком виключено, бо протилежне йому було б більш правильним, але навіть це рідкість. Однак припустимо таке.

У цього одного, тридцятого, збудженого тим, що він бачить, виникають нечисті думки, хоча зовні він, можливо, поводить себе цілком чемно. Ефірноматеріально ці думки відразу втілюються у живі мислеформи, які тягнуться до того, на кого він дивиться, і прилипають до нього. А це бруднить, незалежно від того, дійшло до яких-небудь висловлювань або дій чи ні!

Уражена таким чином людина буде носити з собою цей бруд, який може притягувати блукаючі мислеформи такого ж роду. Через це вони все тісніше згущуються навколо неї, і врешті-решт це може збити з пантелику та отруїти її, подібно до того, як ліани-паразити часто гублять найздоровіше дерево.

Отакі ефірноматеріальні процеси супроводжують так звані «невинні» сімейні купальні, суспільні забави, танці та інше.

Але треба мати на увазі, що у всякому разі до таких купалень і забав подаються саме ті, хто прямо шукає дещо, аби особливо розпалити свої думки та почуття через такі видовиська! Неважко пояснити, який бруд разом з цим розводиться, при тому що назовні, грубоматеріально, не можна що-небудь помітити.

Також само собою зрозуміло, що ці хмари чуттєвих мислеформ, які постійно помножуються та згущуються, поступово мають впливати на безліч людей, які самі по собі не шукають такого. І в них, спочатку слабко, а потім сильніше та жвавіше виникають подібні думки, що постійно живляться багатьма проявами так званого «прогресу» в їхньому оточенні, і таким чином ці люди один за одним сповзають у в’язкий темний потік, в якому здатність розпізнавати істинну чистоту та моральність все більше затьмарюється, і врешті-решт усе мчить у безодню повної пітьми.

Ці можливості та стимули до таких спотворень, що помножуються, треба відібрати в першу чергу! Це ж не що інше, як осередки розплодження, куди зачумлене поріддя аморальних людей може кидати свої думки, які потім, розмножуючись, пишно розростаються і, спустошуючи, обвалюються на все людство, створюючи все нові осередки, що врешті-решт утворюють лише велетенське поле огидних бур’янів, від яких виходить отруйний випар, що задушує також і добре.

Вирвіться з цього сп’яніння, що, подібно до наркотиків, нібито додає сил, але насправді розслаблює та несе загибель!

Звичайно, хоча і сумно, що саме жіноча стать у першу чергу переходить усі межі, і в своєму вбранні безсоромно занепала до рівня повій.

Але це лише доводить правильність пояснення ефірноматеріальних процесів. Саме жінка зі своєю більш сильною від природи здатністю до відчуття сприймає цю отруту зачумленого світу ефірноматеріальних мислеформ раніше та глибше, цілком несвідомо для себе. Вона більше наражається на ці небезпеки, через це її першою також відносить геть і незбагненно швидко та явно вона переходить усі межі.

Недарма говориться: «Якщо жінка стає зіпсованою, то проявляється це гірше, ніж у чоловіка!» Це достовірно в усьому, будь це в жорстокості, ненависті чи любові! Поведінка жінки завжди буде продуктом ефірноматеріального світу, що її оточує! Звичайно, в цьому є і виключення. Через це з жінки також не знімається відповідальність, адже вона спроможна стежити за враженнями, що обвалюються на неї, і спрямовувати власне воління та дії згідно зі своєю волею, якщо… захоче! Те, що більшість, на жаль, цього не робить, є вадою жіночої статі, яку спричинює лише абсолютна неосвіченість у цих речах.

Одначе для сьогодення погано те, що насправді жінка тримає в руках і майбутнє народу. Вона несе майбутнє, тому що її душевний стан глибше впливає на потомство, аніж стан душі чоловіка. Який же занепад через це мусить принести майбутнє! І це неминуче! Зброєю, грошима або відкриттями цього не зупинити. Не допоможуть також доброта або вправна політика. Тут необхідні більш радикальні заходи.

Але ця величезна провина лежить не лише на жінці. Адже вона завжди буде лише точним відбитком того світу мислеформ, який перебуває над її народом. Про це не можна забувати. Поважайте та шануйте жінку як таку, і вона сформується відповідно, стане тим, що ви в ній бачите, і цим ви піднесете весь свій народ!

Однак спочатку серед жінок має відбутися процес великого перетворення. В їхньому нинішньому стані зцілення можливе лише через серйозну операцію, з вимушеним та безжалісним втручанням, яке гострим ножем видаляє кожну пухлину та кидає у вогонь! Інакше вона знищить і всі здорові частини.

Нинішній час нестримно несеться назустріч цій необхідній операції на усьому людстві, все швидше та швидше, та врешті-решт сам її і викликає! Буде боляче та страшно, але кінцем буде одужання. Лише тоді настане час говорити про моральність. Сьогодні це було б подібно до того, як згасають слова, сказані під час бурі.

Проте коли мине час, у який має загинути грішний Вавилон, бо, прогнилий у собі, він завалиться, тоді звертайте увагу на жіночу стать! Її вчинки та упущення завжди покажуть вам, які ви самі, бо завдяки своїй тоншій здатності до відчуття вона живе тим, чого прагнуть мислеформи.

Ця обставина надає нам також упевненості в тому, що при чистому мисленні та відчутті жіноцтво першим швидко піднесеться до того ідеалу, який ми розглядаємо як шляхетну людину. Тоді й запанує моральність у повному сяйві її чистоти!

5. ПРОБУДІТЬСЯ!

Пробудіться, люди, від тяжкого сну! Усвідомте, що несете недостойний тягар, який з невимовною чіпкістю тяжіє над мільйонами людей. Скиньте його! Чи варто його нести? Жодної секунди!

Та й що в ньому криється? Порожні плевели, які з тріпотінням розлетяться від подиху Істини. Ви змарнували час та силу ні на що. Тому розірвіть кайдани, що утримують вас унизу, та звільніться нарешті!

Людина, що залишається внутрішньо скутою, завжди буде рабом, навіть якщо була б королем.

А ви сковуєте себе усім, що прагнете вивчити. Подумайте: вивченням ви втискаєте себе у чужі форми, що придумали інші, слухняно приєднуєтесь до чужих переконань, засвоюєте як власне лише те, що інші пережили в собі та для себе.

Поміркуйте: одне й те саме не годиться для всіх! Що корисно одному, може завдати шкоди іншому. Кожна окрема людина має йти своїм власним шляхом до вдосконалення. Її спорядження для цього – це здібності, які вона несе в собі. Вона має керуватися ними, будувати на них! Якщо вона цього не робить, то залишається чужинцем самій собі, завжди стоїть поруч з вивченим, яке ніколи не зможе ожити в ній. Разом з цим усяка користь для неї виключена. Вона животіє, прогрес неможливий.

Прислухайтесь, ви, хто серйозно прагне до Світла та Істини:

Шлях до Світла кожний мусить пережити в собі, мусить сам відкрити його, якщо хоче впевнено йти ним. Лише те, що людина переживе в собі, відчує у всіх його перетвореннях, може бути повністю осягнуто нею!

Страждання, а також і радість постійно стукають у двері, аби збадьорити, струснути для духовного пробудження. І тоді людина дуже часто на мить звільнюється від усієї суєти повсякденного життя та, повна передчуття, як у щасті, так і в горі, відчуває зв’язок з духом, який пронизує усе, що живе.

Адже все є життя, ніщо не мертве! Благо тому, хто хапається та тримається за такі моменти зв’язку, злітає від цього увись. При цьому йому не можна дотримуватися застиглих форм, кожен має розвиватися сам, виходячи зі свого внутрішнього єства.

Не звертайте уваги на глузувальників, які ще відчужені від духовного життя. Як п’яні, як хворі, стоять вони перед великим Діянням Творіння, що дає нам так багато. Як сліпі, просуваються вони навпомацки через земне буття і не бачать усієї краси навколо себе!

Вони заплуталися, вони сплять, бо як може людина ще стверджувати, наприклад, що існує лише те, що вона бачить? Що там, де вона нічого не може помітити своїми очима, нема життя? Що зі смертю її тіла сама вона теж перестає існувати, лише тому, що досі у своїй сліпоті вона не змогла на власні очі переконатись у протилежному? Хіба вона не знає вже зараз на багатьох прикладах, як вузько обмежена спроможність ока? Хіба вона ще не знає, що це пов’язано зі спроможністю мозку, прив’язаного до простору та часу? І що з цієї причини за допомогою своїх очей вона не може пізнати все те, що підіймається понад простором та часом? Невже ще ніхто з цих глузувальників не усвідомив такого логічного здорового обґрунтування? Адже духовне життя (назвемо його потойбіччям) – це лише щось таке, що перебуває цілком понад земними категоріями простору та часу, тобто потребує аналогічного засобу, аби бути пізнаним.

Одначе наше око не бачить навіть того, що укладається в межі простору та часу. Згадаємо краплину води, про абсолютну чистоту якої свідчить око кожного та яка при розгляді через збільшувальне скло містить мільйони живих істот, що нещадно борються та знищують одна одну. Чи не знаходяться часом у воді, у повітрі бацили, які мають силу зруйнувати тіло людини та які непомітні для ока? Але за допомогою точних інструментів вони стають видимими.

Хто ж після цього ще насмілиться стверджувати, що ви не побачите нічого нового, поки що невідомого, якщо ці інструменти стануть ще досконалішими? Підсильте їх у тисячу, у мільйон разів – і спостереженню не буде кінця, а перед вами будуть відкриватися все нові й нові світи, які раніше ви не могли ані побачити, ані відчути, проте вони існували.

Логічне мислення приводить до таких же самих висновків і стосовно усього того, що змогли досі накопичити науки. Це дає перспективу безперервного подальшого розвитку, але ні в якому разі не кінця.

Що ж таке потойбіччя? Багатьох збиває з пантелику саме слово. Потойбіччя – це просто все те, що не можна пізнати земними засобами. Земні ж засоби – це очі, мозок та всі інші органи тіла, а також інструменти, що допомагають цим органам виконувати свої функції ще точніше та краще, розширювати їх межі.

Отже, можна сказати: потойбіччя – це те, що знаходиться поза межами спроможності пізнання наших тілесних очей. Але розділення між поцейбіччям та потойбіччям нема! Нема між ними і провалля! Все єдине, як і сукупне Творіння. Одна сила пронизує як поцейбіччя, так і потойбіччя, все живе та діє від цього одного потоку життя і таким чином абсолютно нерозривно зв’язане. А з цього стає зрозумілим таке:

Якщо частина цілого занедужує, то наслідки повинні відчуватися в іншій частині, як і в тілі. Тоді через притягання подібного нездорові речовини цієї іншої частини прямують до тієї, що захворіла, таким чином ще більше посилюючи хворобу. Якщо ж така хвороба стає невиліковною, то це тягне за собою вимушену необхідність насильницького відтинання хворого органа, аби не наражати ціле на безупинні страждання.

З цієї причини – перелаштуйтеся! Нема ні поцейбіччя, ні потойбіччя, а є лише єдине буття! Поняття розділення вигадала лише сама людина, тому що вона не може бачити усього і уявляє себе центральною та головною точкою видимого їй оточення. Але сфера її дії більша. Однак помилковим розділенням вона лише обмежує себе, силоміць, заважає своєму прогресу та дає місце неприборканій фантазії, яка викликає страхітливі картини.

Чи дивно тоді, коли внаслідок цього багато людей лише недовірливо усміхаються, в інших же присутнє хворобливе поклоніння, яке стає рабським або перероджується у фанатизм? Тоді кого ще може дивувати боязкість, навіть страх та жах, що розвивається у деяких?

Женіть все це! Навіщо ці муки? Зруйнуйте цю перепону, яку постаралися спорудити помилки людей, але яка ніколи не існувала! Ваша досі хибна позиція дає вам також хибну основу, на якій ви марно та без кінця намагаєтесь побудувати істинну віру, тобто внутрішнє переконання. При цьому ви наштовхуєтесь на такі місця та підводне каміння, які змушують вас коливатися, сумніватися або примушують навіть знову руйнувати усю споруду, аби потім, можливо, відмовитися від усього, зневірившись чи обурившись.

При цьому шкоди зазнаєте тільки ви самі, тому що не просуваєтесь уперед, а зупиняєтесь або задкуєте. Шлях, яким вам все одно доведеться колись піти, через це подовжиться.

Якщо ж ви нарешті осягли Творіння як ціле, яким воно і є, більше не робите розділення між поцейбіччям та потойбіччям, то ви знайшли прямий шлях, справжня мета наближується, а сходження радує вас, дає вдоволення. Тоді ви можете набагато краще відчути та зрозуміти і взаємодії, що з теплом життя пульсують через єдине ціле, тому що вся діяльність спонукується та підтримується однією силою. Разом з цим Світло Істини зажевріло для вас!

Невдовзі ви усвідомите, що у багатьох причиною глузування є лише любов до спокою та інертність, тільки тому, що їм коштувало б зусиль спростувати досі вивчене та придумане і звести нове. В інших це втручається в їх звичний спосіб життя й тому стає для них незручним.

Залиште таких, не сперечайтеся, проте запропонуйте своє знання у поміч тим, хто не вдоволений минущими насолодами, хто шукає в земному бутті більшого, аніж просто наповнити свою утробу подібно до тварин. Дайте їм пізнання, яке дісталося вам, та не закопуйте свій талант, бо разом з даванням ваше знання у взаємодії теж стає багатішим, міцнішим.

У Всесвіті діє вічний закон: лише в даванні і можна отримати, коли йдеться про неминущі цінності! Він сягає дуже глибоко, пронизує усе Творіння як святий заповіт його Творця. Давати безкорисливо, допомагати там, де треба, і мати розуміння як страждань ближнього, так і його вад – означає отримувати, бо це є простий, істинний шлях до найвищого!

І серйозне бажання цього відразу принесе вам поміч та силу! Лише одне-єдине чесно та глибоко відчуте бажання доброго – і з другого, поки що невидимого вам боку наче полум’яним мечем буде розтрощена стіна, котру ваші думки самі зводили досі як перешкоду, бо ви єдині з тим потойбіччям, якого боялися, яке заперечували чи якого прагнули, пов’язані з ним тісно і нерозривно.

Спробуйте, бо ваші думки – це гінці, яких ви посилаєте, які вертаються з тяжким вантажем того, про що ви думали, будь воно добре чи зле. Так і відбувається! Подумайте про те, що ваші думки – це реальні речі, що вони формуються духовно і часто стають утвореннями, які живуть довше вашого земного тіла, тоді багато що проясниться для вас.

І тому цілком правильно говориться: «Бо діла їхні йдуть услід за ними!» Витвори думок – це діяння, які колись чекатимуть вас! Які утворюють навколо вас світлі або темні кола, які ви мусите пройти, аби проникнути у світ духа. Тут не допоможе ніякий захист, ніяке втручання, бо у вас є самовизначення. Тому перший крок в усьому має йти від вас. Він неважкий, він полягає лише у волінні, яке дає про себе знати через думки. Отже, як Небеса, так і пекло ви несете у самих собі.

Приймати рішення ви можете, але потім безумовно підвладні наслідкам ваших думок, вашого воління! Ви створюєте їх самі, ці наслідки, тому я закликаю вас:

«Зберігайте вогнище своїх думок чистим – цим ви творите мир та будете щасливі!»

Не забувайте про те, що кожна думка, яку ви породили та послали, на своєму шляху притягує усе подібне або сама пристає до інших, через це стає все сильнішою і нарешті влучає в ціль – мозок, що забувся, може, лише на мить і разом з цим дав змогу таким ширяючим мислеформам проникнути та діяти.

Подумайте лише про те, яка відповідальність ляже на вас, якщо колись думка стане вчинком, через когось, на кого вона змогла вплинути! Ця відповідальність виникає вже через те, що кожна окрема думка постійно утримує зв’язок з вами, ніби нерозривною ниткою, аби потім повернутися з набутою по дорозі силою, щоб знову обтяжити або ощасливити вас, залежно від того, що ви породили.

Так ви стоїте у світі думок і своїм способом мислення також сприяєте розвитку подібних йому мислеформ. Тому не марнуйте силу мислення, а накопичуйте її для оборони та ясного мислення, яке прямує наче спис і на все впливає. Отже, створюйте з ваших думок Святий Спис, який б’ється за добро, зцілює рани та сприяє усьому Творінню!

Тому налаштуйте на це ваше мислення, щоб діяти та просуватися вперед! Аби це зробити, вам доведеться потрясти деякі стовпи, що тримають стародавні погляди. Часто це хибно осягнуте поняття, яке не дає людині знайти правильний шлях. Їй треба повернутися до вихідної точки. Один спалах світла повалить усю споруду, яку вона старанно зводила протягом десятиріч, і після більш або менш тривалої апатії вона знову візьметься за роботу! Вона буде змушена, бо у Всесвіті не буває нерухомості. Візьмемо, наприклад, поняття часу:

Час минає! Часи змінюються! Ми чуємо, як це говориться усюди, і при цьому в духові мимоволі спливає картина: ми бачимо, як мінливий час проходить повз нас!

Ця картина стає звичною, і разом з цим у багатьох закладається міцне підґрунтя, на якому вони продовжують будувати, до якого пристосовують усі свої дослідження, всі розмірковування. Але минає небагато часу, і вони наштовхуються на перепони, які суперечать одна одній. При всьому бажанні вже не все сходиться. Вони розгублюються та лишають прогалини, які вже не вдається заповнити, незважаючи на всі розмірковування.

Тоді багато людей вважає, що у таких випадках, коли логічне мислення не знаходить ніякої опори, його місце повинна заступити віра. Але це хибно! Людині не слід вірити в те, що вона не може осягнути! Вона повинна намагатися зрозуміти це, бо інакше широко відкриває двері помилкам, а з помилками завжди знецінюється й Істина.

Вірити, не осягаючи, – це лише інертність, ледачість мислення! Це не веде дух угору, а лише тисне донизу. Тому підведіть погляд, нам треба перевіряти, досліджувати. Потяг до цього не даремно закладений в нас.

Час! Чи справді він минає? Чому ж при цій основній тезі людина наштовхується на перепони, якщо хоче продовжити міркування? Дуже просто – тому що основна ідея хибна, бо час стоїть! Ми ж поспішаємо йому назустріч! Ми вриваємося в час, який є вічним, і шукаємо в ньому Істину.

Час стоїть. Він залишається одним і тим самим, сьогодні, вчора та через тисячі років! Змінюються лише форми. Ми поринаємо у час, аби черпати з надр його записів, аби збагатити наші знання у сховищах часу! Бо ніщо не втрачається в ньому, він усе зберіг. Він не змінився, бо він вічний.

І ти, о людино, завжди лише одна й та сама, постаєш ти молодою чи старою! Ти залишаєшся тим, чим ти є! Хіба ти сама ще не відчула цього? Хіба не помічаєш ясно різниці між формою та твоїм «я»? Між тілом, яке підлягає змінам, та тобою, духом, який є вічним?

Ви шукаєте Істину! Що є Істина? Те, що іще сьогодні ви відчуваєте як істину, завтра ви визнаєте помилкою, аби пізніше знов відшукати в помилках зерна істини! Бо одкровення теж змінюють свої форми. Так ви просуваєтеся вперед у невпинному пошуку, а в змінах ви стаєте зрілими!

Істина ж залишається завжди однаковою, вона не змінюється, бо вона вічна! А оскільки вона вічна, то земними органами чуттів, які знають лише змінювання форм, її ніколи не можна осягнути чисто та по-справжньому!

Тому станьте духовними! Вільними від усіх земних думок, і ви будете мати Істину, будете перебувати в Істині, аби купатися в ній у невпинному осяванні її чистого Світла, бо вона буде оточувати вас повністю. Ви будете плисти в ній, як тільки станете духовними.

Тоді вам вже не буде потрібно напружено студіювати науки, не треба буде боятись помилок, проте на кожне питання ви вже будете мати відповідь у самій Істині, більше того, у вас уже не буде питань, оскільки, не думаючи, ви все пізнаєте, все осягнете, бо ваш дух буде жити в чистому Світлі, в Істині!

Тому станьте духовно вільними! Порвіть усі пута, що утримують вас унизу! Якщо при цьому з’являться перешкоди, радісно вітайте їх, бо вони означають для вас шлях до свободи та сили! Дивіться на них як на дар, з якого вам буде користь, і ви граючи подолаєте їх.

Або вони зводяться перед вами, щоб ви вчились на них та розвивались, примножуючи цим своє спорядження для сходження, або це зворотні дії боргу, який ви таким чином можете спокутувати та звільнитися від нього. В обох випадках вони допомагають вам просунутись уперед. Тому сміливо пробивайтеся крізь них, це для вашого спасіння!

Це безглуздя – говорити про удари долі або випробування. Усяка боротьба та усяке страждання – це прогрес! Таким чином людям дається можливість стерти сліди колишніх провин, бо жодного шеляга не може бути відпущено кому-небудь, адже і в цьому є непорушним кругообіг вічних законів у Всесвіті, в яких проявляється Творча Воля Отця, Котра разом з цим прощає нас і стирає все темне.

При найменшому відхиленні від цього світ перетворився би в руїни – так ясно і так мудро все влаштовано.

Але чи не повинна тоді зневіритися та людина, яка має відшкодувати дуже багато з минулого, чи не вжахнеться вона перед спокутуванням боргів?

Вона може спокійно та радісно взятися за це, може не турбуватися, як тільки чесно захоче! Бо відшкодування можна здобути завдяки зустрічній течії сили доброго воління, яка у духовному стає живою, на зразок інших мислеформ, стає могутньою зброєю, здатною зняти з вас усякий тягар тьми, усяку важкість та вивести ваше «я» до Світла!

Сила воління! Міць, про яку багато хто й гадки не має, яка, наче неослабний магніт, притягує такі ж самі сили, при цьому зростає як лавина та, з’єднавшись з духовно подібними їй силами, діє у зворотному напрямку, повертається до вихідного пункту, тобто досягає першоджерела або, краще кажучи, причинця і піднімає його високо до Світла або ще глибше втискає у трясовину та багно! В залежності від того, чого саме хотів попервах той, хто її породив.

Хто знає про цю постійну взаємодію, що обов’язково настає, яка перебуває у всьому Творінні, яка виникає та розвивається з непорушною достовірністю, той уміє користуватися нею, повинен її любити, повинен її боятись! Для нього невидимий світ навколо поступово оживає, бо він відчуває його впливи з такою виразністю, що всі сумніви розвіюються.

Якщо він зверне на це хоч трохи уваги, то неодмінно відчує сильні хвилі невтомної діяльності, які впливають на нього з великого Всесвіту, і врешті-решт відчує, що є фокусом сильних течій, наче лінза, яка уловлює сонячне проміння, зосереджує його в одній точці та породжує там силу, яка діє запалюючи, яка може пролитись, обпалюючи та знищуючи, але також зціляючи та оживлюючи, несучи благодать, яка також спроможна розпалити палаючий вогонь!

І ви теж такі лінзи, своїм волінням ви здатні скупчувати ці течії невидимих сил, що досягають вас, у потужну силу і посилати задля добра чи зла, аби принести людству благодать чи загибель. Ви можете і повинні розпалити таким чином палаючий вогонь у душах, вогонь натхненного прагнення до доброго, шляхетного, до удосконалення!

Для цього потрібна лише сила воління, яка в певному розумінні робить людину володарем Творіння, господарем своєї власної долі. Її власне воління несе їй знищення або спасіння! Створює їй нагороду або покарання, з невблаганною певністю.

Не бійтесь же того, що це знання відділить вас від Творця, ослабить вашу дотеперішню віру. Навпаки! Знання цих вічних законів, яке ви можете використовувати, дозволить вам побачити усе діяння Творіння ще набагато більше піднесеним, його велич змусить того, хто досліджує глибше, благоговійно стати на коліна!

Ніколи тоді людина не захоче злого. Вона з радістю вхопиться за найкращу опору, яка є в неї, – за любов! За любов до усього дивного Творіння, любов до ближнього, аби його теж привести до торжества цієї насолоди, цього усвідомлення сили.

6. МОВЧАННЯ

Якщо у тебе виникла думка, то утримай її, не висловлюй зразу ж, а поживляй її, бо через стриманість у мовчанні вона ущільнюється та набирає силу, як пара при зустрічному тиску.

Тиск та ущільнення породжують властивість магнетичної дії згідно з законом, що все більш сильне притягує слабке. Таким чином звідусіль притягуються та утримуються подібні мислеформи, які все більше зміцнюють силу власної, первісної думки та проте діють так, що завдяки приєднанню чужих форм породжена спочатку форма шліфується, змінюється та набуває різного вигляду, поки не досягне зрілості. Ти справді відчуваєш все це в собі, але завжди думаєш, що це лише твоє власне воління. Однак в жодній справі ти не проявляєш виключно своє власне воління, при цьому завжди є також чуже!

Про що говорить тобі цей процес?

Що лише у з’єднанні багатьох деталей може бути створено дещо досконале! Створено? Чи це правильно? Ні, лише сформовано! Бо не можна створити нічого справді нового, мова завжди йде лише про нове формування, оскільки всі деталі вже існують у великому Творінні. Треба тільки поставити ці деталі на службу шляху удосконалення, що досягається з’єднанням.

З’єднання! Не ковзай легко по поверхні цього, а намагайся заглибитись у те поняття, що зрілість та досконалість досягаються через з’єднання. Цей принцип спочиває у всьому Творінні як скарб, який треба підняти на поверхню! Він тісно пов’язаний із законом, що лише в даванні можна також і отримати! І що ж є передумовою правильного осягнення цих принципів? Тобто їх переживання? Любов! І тому любов – це також найвища сила, необмежена могутність у таємницях великого Буття!

Як при одній-єдиній думці з’єднання утворює, шліфує та формує, так є і з самою людиною та усім Творінням, яке у нескінченному з’єднанні наявних окремих форм через силу воління зазнає перетворень, і таким чином постає шлях до досконалості.

Окрема людина не може надати тобі досконалості, однак усе людство в різноманітті індивідуальностей може! Кожна окрема людина має щось таке, що безумовно належить до цілого. І тому виходить, що той, хто далеко просунувся вперед, хто більше не знає ніяких земних жадань, любить усе людство, а не одну окрему людину, бо тільки усе людство може спонукати звільнені в очищенні струни його зрілої душі забриніти акордом небесної гармонії. Він несе гармонію в собі, адже вібрують усі струни!

Повернімось до думки, яка притягувала до себе чужі форми і через це ставала все сильнішою та сильнішою. Врешті-решт згуртованими силовими хвилями вона виходить за межі тебе, пробивається через ауру твоєї власної особистості та справляє вплив на більш широке оточення.

Людство називає це магнетизмом особистості. Непосвячені говорять: «Ти щось випромінюєш!» Згідно з твоєю самобутністю – неприємне або приємне. Те, що притягує або відштовхує. Це відчувається!

Але ти нічого не випромінюєш! Процес, який викликає у інших таке почуття, має своє походження в тому, що ти магнетично притягуєш до себе все духовно подібне. І це притягання відчувається твоїми ближніми. Але й у цьому полягає взаємодія. Через зв’язок інший ясно відчуває тоді твою силу, і завдяки цьому в ньому пробуджується «симпатія».

Завжди пам’ятай: все духовне, висловлюючись згідно з нашими поняттями, магнетичне, і тобі також відомо, що сильніше завжди переборює слабке в притяганні, у вбиранні. Внаслідок цього «у бідного (слабкого) відніметься й те невеличке, що він має». Він стане залежним.

У цьому нема несправедливості, навпаки, це відбувається згідно з Божественними законами. Людині треба лише зібратися з силами, правильно хотіти і вона буде захищеною від цього.

Тепер ти, мабуть, запитаєш: а що, коли всі захочуть стати сильними? Коли ні в кого не можна буде забрати що-небудь? Тоді, любий друже, буде відбуватися добровільний обмін, в основі якого лежить закон, що лише в даванні можна також і отримати. Тому застій не станеться, проте буде стерте все неповноцінне.

Так і виходить, що через інертність багато хто стає духовно залежним, і врешті-решт вони інколи майже втрачають здатність розвивати власні думки.

Треба відзначити, що притягується лише подібне. Звідси й прислів’я: «Свій свояка вгадає здалека». Так, п’яниці завжди відшукають одне одного, курці «симпатизують» подібним до себе, так само як і балакуни, гравці тощо, але й шляхетні люди зійдуться заради високої мети.

Одначе це йде далі: духовне прагнення врешті-решт проявляється і фізично, тому що все духовне проникає в грубоматеріальне, внаслідок чого нам треба звернути увагу на закон зворотної дії, бо думка завжди підтримує зв’язок зі своїм джерелом і через цей зв’язок спричиняє зворотне випромінювання.

Тут я завжди говорю лише про справжні думки, які несуть в собі живу силу душевного відчуття. А не про марнування сил ввіреної тобі у якості інструмента мозкової субстанції, яка формує тільки швидкоплинні думки, що в дикому безладі проявляються лише як облудне марево і, на щастя, дуже швидко розсіюються. Такі думки коштують тобі лише часу та сил, і таким чином ти марнуєш увірене тобі майно.

Коли ти, наприклад, серйозно занурився у роздуми про що-небудь, то силою мовчання ця думка в тобі набуває сильного магнетизму, притягує усе подібне до себе і цим запліднюється. Вона визріває та виходить за межі буденного, завдяки цьому проникає навіть в інші сфери та отримує звідти приплив більш високих думок… натхнення! Тому при натхненні основна думка повинна виходити від тебе самого; на відміну від медіумічного сприймання вона повинна утворювати міст до потойбіччя, до духовного світу, аби свідомо черпати там з джерела.

Тому натхнення не має взагалі нічого спільного з медіумічним сприйманням.

Отже, думка дозріває в тобі. Ти розпочинаєш її здійснення та доводиш до виконання ущільнене твоєю силою те, що в незліченних деталях уже ширяло раніше у Всесвіті як мислеформи.

Таким способом, через з’єднання та ущільнення того, що вже давно існує духовно, ти створюєш нову форму! Отже, в сукупному Творінні завжди змінюються лише форми, бо все інше – вічне та непорушне.

Остерігайся плутаних думок, усякої поверховості у мисленні. Недбалість гірко помстить за себе, бо швидко принизить тебе до місця скупчення чужих впливів, внаслідок чого ти дуже легко станеш буркотливим, мінливим та несправедливим до свого близького оточення.

Якщо в тебе є справжня думка і ти дотримуєшся її, то врешті-решт накопичена сила повинна також підштовхувати до її здійснення, бо становлення всього розігрується виключно духовно, адже усяка сила лише духовна! Те, що потім стає видимим для тебе, – це завжди лише остаточні прояви попереднього духовно-магнетичного процесу, який відбувається безперервно та рівномірно, згідно з установленим порядком.

Спостерігай, і якщо ти думаєш та відчуваєш, то невдовзі ти матимеш доказ того, що все істинне життя насправді може бути тільки духовним, і в ньому одному полягає джерело, а також і розвиток. Ти повинен прийти до переконання, що все, що ти бачиш тілесними очима, фактично є лише проявами вічно рушійного духа.

Адже кожний вчинок, навіть найменший рух людини, завжди спершу бажався духовно. При цьому тіла грають роль лише духовно оживлених інструментів, які самі ущільнились тільки через силу духа. Так само і дерева, каміння та вся земля. Все оживлюється, пронизується, приводиться в рух Творчим Духом.

А оскільки вся матерія, тобто все видиме земним зором, є лише проявом духовного життя, то тобі не важко буде зрозуміти, що й земні обставини складаються згідно з духовним життям, яке безпосередньо оточує нас. Ясно, що звідси логічно витікає: завдяки мудрому устрою Творіння людині дана сила самій формувати свої обставини за допомогою сили самого Творця. Благо їй, якщо вона використовує її лише для доброго! Але горе, якщо спокуситься застосувати її для поганого!

Дух же людини оточений та затьмарений земними жаданнями, які, наче шлак, прилипають до нього, обтяжують та тягнуть донизу. А її думки – це акти волі, в яких перебуває сила духа. Людина вирішує, думати їй по-доброму чи по-злому, і разом з цим може спрямовувати Божественну Силу до доброго чи злого! В цьому полягає відповідальність, яку несе людина, бо нагороди або покарання за це їй не уникнути, оскільки всі наслідки думок повертаються до вихідного пункту через прийдешню взаємодію, яка ніколи не дає осічки і тому абсолютно непорушна, тобто невблаганна. А разом з цим і непідкупна, строга, справедлива! Хіба не те ж саме говорять і про Бога?

Якщо сьогодні багато супротивників віри більше нічого не хочуть знати про Божество, то все це не може нічого змінити у фактах, що я навів. Цим людям треба лише випустити словечко «Бог», серйозно заглибитись у науку, і вони знайдуть там точно те саме, лише виражене іншими словами. Чи не смішно тоді ще сперечатися про це?

Жодна людина не обмине закони природи, ніхто не здатен плисти проти їх течії. Бог – це Сила, яка надає руху законам природи, Сила, яку ще ніхто не осягнув, ніхто не бачив, але дію якої щодня, щогодини та навіть у долях кожної секунди кожен повинен бачити, відчувати та спостерігати – якщо він тільки хоче бачити – в собі, в кожній тварині, кожному дереві, кожній квітці, кожній жилці листка, який пробивається з бруньки, аби вийти на світло.

Чи це не сліпота – так уперто опиратись, у той час коли усякий, у тому числі й самі заскнілі суперечники, підтверджує та визнає існування цієї Сили? Що ж їм заважає назвати цю визнану Силу Богом? Хлопчача упертість? Чи певний сором, що вони мають визнати, що весь час вперто намагалися заперечити те, існування чого з давніх-давен було їм вочевидь?

Імовірно, ані те, ані інше. Причина полягає в тому, що з багатьох сторін людству підносяться спотворені уявлення про велике Божество, з якими при серйозному дослідженні воно не в змозі погодитись. Адже всеосяжна та всепроникна Сила Божества применшується та принижується при спробах утиснути Його в якийсь образ!

При глибокому роздумуванні жоден образ не можна узгодити з цим! Саме тому, що кожна людина несе в собі думку про Бога, вона в передчутті чинить опір зведенню нанівець великої, незбагненної Сили, яка породила та веде її.

Догма несе відповідальність за велику частину тих, хто в своєму протистоянні намагається переступити усі межі, дуже часто всупереч упевненості, що живе в глибині його душі.

Але вже недалеко той час, коли настане духовне пробудження! Коли слова Спасителя правильно розтлумачать, Його велике діло Спасіння правильно осягнуть, бо Христос приніс спасіння від тьми, вказавши шлях до Істини, показавши шлях до Світлої Височини як людина! А кров’ю на хресті Він приклав печатку Свого переконання!

Істина ніколи не була іншою, ніж була вже тоді і є сьогодні, та ще буде через десятки тисяч років, бо вона вічна!

Тому вчіться пізнавати закони, що містяться у великій Книзі всього Творіння. Підкорятися їм означає любити Бога! Бо завдяки цьому ти не вносиш розлад у гармонію, а сприяєш тому, щоб бурхливий акорд пролунав на повну силу.

Чи ти кажеш: «Я добровільно підкоряюся чинним законам природи, бо це мені на благо», або: «Я підкоряюся Волі Бога, яка відкривається мені у законах природи», або: «незбагненній Силі, яка надає руху законам природи»… чи є в цьому різниця по суті? Сила є, і ти визнаєш її, просто мусиш її визнати, бо тобі не залишиться взагалі нічого іншого, як тільки ти трохи поміркуєш… а таким чином ти визнаєш свого Бога, Творця!

І ця Сила діє в тобі також при мисленні! Тому не використовуй її для поганого, а думай про добре! Ніколи не забувай: породжуючи думку, ти застосовуєш Божественну Силу, за допомогою якої ти можеш досягти найчистішого та найвищого!

Намагайся при цьому ніколи не випускати з уваги, що всі наслідки твого мислення постійно повертаються до тебе згідно з силою, обсягом та поширенням діяння думок, як у доброму, так і в злому.

А оскільки думка духовна, то й наслідки повертаються до тебе духовно. Тому вони наздоженуть тебе, все одно, чи тут на землі, чи потім у духовному після твого скону. Вони ж і не прив’язані до матерії, бо духовні. З цього випливає, що розпад тіла не скасовує спокутування! Відплата у зворотній дії прийде обов’язково, раніше або пізніше, тут або там, але неодмінно.

Духовний зв’язок з усіма твоїми діяннями залишається міцним, адже й земні, матеріальні діяння мають духовне джерело через думку, що їх породила, та зберігаються, навіть коли пройде все земне. Тому правильно говориться: «Діяння твої чекають на тебе, доки спокутування у зворотній дії ще не наздогнало тебе».

Якщо при зворотній дії ти ще тут або знову тут на землі, то сила наслідків із духовного згідно з їх природою проявляється як у доброму, так і у злому через обставини, твоє оточення або безпосередньо на тобі, на твоєму тілі.

Тут треба іще раз особливо зазначити таке: істинне, справжнє життя розігрується духовно! І не знає ані часу, ані простору, а тому й ніякого розділення. Воно стоїть понад земними поняттями. З цієї причини наслідки наздоженуть тебе, де б ти не був у той момент, коли згідно з вічним законом діяння повертається до вихідного пункту. При цьому нічого не втрачається, прийде обов’язково.

Це розв’язує також питання, що так часто ставиться: як це виходить, що явно хорошим людям іноді доводиться так тяжко страждати у земному житті, так що це розглядається як несправедливість? Це спокутування, яке повинно наздогнати їх!

Тепер ти знаєш відповідь на це питання, бо твоє конкретне тіло не грає при цьому ніякої ролі. Адже твоє тіло – це не ти сам, не все твоє «я», а лише інструмент, який ти собі вибрав чи мусив прийняти згідно з ширяючими законами духовного життя, які ти можеш називати також космічними законами, якщо так вони здаються тобі зрозумілішими. Конкретне земне життя – лише короткий відрізок твого справжнього буття.

Приголомшлива думка, якби при цьому не було порятунку, якби не було сили, яка, захищаючи, протидіє цьому. При пробудженні до духовного багато хто мав би тоді зневіритись та захотіти краще спати ще по-старому. Адже він не знає, що його чекає, що ще наздожене його у своїй зворотній дії з минулого! Або, як кажуть люди, «що він має виправити».

Однак не турбуйся! У мудрому устрої великого Творіння разом з пробудженням тобі вказується і шлях, завдяки тій силі доброго воління, на яку я вже звертав особливу увагу, яка пом’якшує або зовсім усуває небезпеки карми, що розв’язується.

І це теж уклав у твої руки Отецький Дух. Сила доброго воління створює навколо тебе сферу, яка здатна розсіяти зло, що насувається, або хоча б значною мірою ослабити, так само як і атмосфера захищає земну кулю.

А сила доброго воління, цей сильний захист, розвивається та підтримується завдяки силі мовчання.

Тому я ще раз наполегливо закликаю вас, хто шукає:

«Зберігайте вогнище своїх думок чистим, а тоді в першу чергу звертайтеся до великої сили мовчання, якщо хочете піднятися вгору».

Отець вже вклав у вас силу для всього! Вам треба лише скористатися нею!

7. СХОДЖЕННЯ

Не заплутайтеся у тенетах, ви, що прагнете до пізнання, а прозрійте!

За вічним законом над вами тяжіє неминучість обов’язкового спокутування, яке ви ніколи не зможете скинути на інших. Те, що ви звалили на себе своїми думками, словами або вчинками, ніхто не в змозі спокутувати, окрім вас самих! Подумайте, адже інакше Божественна Справедливість була б лише порожнім звуком, а разом з нею розбилося б ущент і все інше.

Тому звільніться! Не втрачайте ані години, щоб покласти край цьому обов’язковому спокутуванню! Чесне воління доброго, кращого, яке отримує ще більшу силу завдяки справді відчутій молитві, несе порятунок!

Без чесного, твердого воління до доброго ніколи не зможе настати спокутування. Тоді низьке буде невпинно саме собі давати все нову поживу для подальшого існування і разом з цим вимагати все нового спокутування, безперервно, так що, постійно поновлюючись, буде здаватись вам лише одною суцільною вадою або стражданням! А це цілий ланцюг, без кінця, який постійно сковує знову, ще раніше, ніж змогло розв’язатися попереднє.

Тоді ніколи не буде порятунку, бо це безперервно потребує спокутування. Це як ланцюг, що тримає вас прикутими до землі. При цьому дуже велика небезпека опуститися ще глибше. Тому зберіться нарешті з силами для доброго воління, ви, хто перебуває ще у поцейбіччі або, за вашими поняттями, вже в потойбіччі! При постійному доброму волінні мусить настати кінець усякому спокутуванню, бо той, хто хоче доброго та діє відповідно, не дає нової поживи для поновлення вимоги спокутування. І завдяки цьому настане тоді звільнення, порятунок, що тільки й допускає сходження до Світла. Прислухайтесь до застереження! Для вас нема іншого шляху! Ні для кого!

Однак разом з цим кожний також упевнюється, що ніколи не може бути надто пізно. Конкретні вчинки вам, звичайно, доведеться тоді спокутувати, розв’язати, але у той момент, коли ваше прагнення до доброго почне діяти серйозно, ви поставите віху, яка означатиме кінець вашого спокутування, і будьте певні, що цей кінець коли-небудь має настати, і таким чином розпочнеться ваше сходження! Тоді ви зможете радісно взятися за відпрацювання усіх спокутувань. І що б вас потім не спіткало, це станеться для вашого спасіння, наблизить час вашого порятунку, звільнення.

Чи розумієте ви тепер усю цінність моєї поради – з усією силою почати проявляти добре воління, чисте мислення? Та не кидати цього, а ухопитися за це з усією жагою, всією енергією! Це піднесе вас! Змінить вас та ваше оточення!

Майте на увазі, що кожний земний життєвий шлях – це коротка школа, що зі складанням плоті для вас самих кінець не настає. Ви будете безперервно жити або безперервно вмирати! Безперервно насолоджуватися щастям або безперервно страждати!

Хто вважає, що з земним похованням для нього все завершено, все улагоджено, нехай відвернеться та йде своєю дорогою, бо цим він намагається обманути лише самого себе. З жахом постане він тоді перед Істиною та буде… повинен розпочати свій шлях страждання! Тоді його справжнє «я», позбавлене захисту свого тіла, чия щільність оточувала його, як муром, буде притягнуте йому подібним, яке обступить його та буде міцно утримувати.

Зібратися з силами для серйозного воління до кращого, що змогло б звільнити його, підняти вище, буде для нього більш тяжким, а тривалий час і неможливим, бо він зазнає впливу лише свого подібного оточення, яке не має в собі тих світлих думок, що могли б пробудити, підтримати його. Йому доведеться подвійно страждати під усім тим, що сам собі створив.

З цієї причини просування вгору буде тоді значно тяжчим, ніж у плоті та крові, де добро йде поряд зі злом, що можливо лише під захистом земного тіла, оскільки… це земне життя є школою, де кожному «я» дана можливість подальшого розвитку згідно з його вільною волею.

Тому зберіться нарешті з силами! Плід кожної думки повернеться до вас, тут або там, і вам доведеться скористатися з нього! Жодна людина не може уникнути цього факту!

Яка вам користь, якщо ви, наче страус, намагаєтеся боязко сховати голову в пісок від цієї дійсності? Подивіться ж сміливо фактам в обличчя! Завдяки цьому ви лише зробите це для себе легким, бо тут можна швидше просунутися вперед.

Почніть! Але в усвідомленні того, що все старе має бути відшкодовано. Не чекайте подібно до багатьох дурнів, що з неба на вас зразу ж почне сипатися щастя. Можливо, деяким з вас доведеться звільнитися ще від величезного ланцюга. Але той, хто через це зневірюється, лише шкодить собі, бо не може бути цього позбавлений і це не може бути знято з нього. Через зволікання він лише зробить все більш тяжким для себе, мабуть, на довгий час неможливим.

Це повинно бути для нього стимулом не гаяти більше ані години, бо з першим кроком він тільки й почне жити! Благо тому, хто зважиться на це, ланка за ланкою це відділиться від нього. Велетенськими стрибками він зможе помчати вперед, з радістю та подякою долаючи й останні перешкоди, бо він звільнюється!

Каміння, нагромаджене перед ним його попередніми хибними діяннями, наче мур, який повинен був заважати просуванню вперед, і тепер аж ніяк не прибирається з дороги, а, навпаки, дбайливо розкладається перед ним, аби він розпізнав та подолав їх, оскільки йому треба виправити усі свої помилки. Але невдовзі, дивуючись та вражаючись, він побачить любов, яка діє навколо нього, тільки-но він проявляє добру волю.

З ніжною дбайливістю шлях йому полегшується так само, як це робить мати для дитини при її перших кроках. Якщо в його попередньому житті є речі, які потай, тривожачи, лякали його і які він хотів би краще ніколи не пробуджувати… то зовсім несподівано він буде поставлений прямо перед ними! Він повинен вирішувати, діяти. Збіг обставин, що впадає в очі, примушує його до цього. Якщо ж він наважиться зробити перший крок з вірою у перемогу доброго воління, то згубний вузол розв’яжеться, він пройде через це і буде звільнений від цього.

Але тільки-но спокутувана ця провина, до нього в якій-небудь формі вже підступає інша, наче теж вимагаючи спокутування.

Так один за одним лопаються обручі, які стискували його, повинні були пригнічувати. Йому стає так легко! І це почуття легкості, яке дехто з вас, безперечно, вже коли-небудь зазнавав, – не ілюзія, а наслідок реального факту. Таким чином, звільнений від тиснення дух стає легким і згідно з законом духовного тяжіння швидко підноситься вгору, в ту сферу, до якої він тепер належить відповідно до своєї легкості.

Так має відбуватися безперервне підіймання вгору, назустріч жаданому Світлу. Зле воління тисне дух донизу і робить його важким, а добре – підносить.

І для цього Ісус уже вказав вам простий шлях, що безпомилково веде до мети, бо глибока істина полягає у простих словах: «Люби свого ближнього, як самого себе!»

Цим Він дав вам ключ до свободи, до сходження! Бо це неспростовно: те, що ви робите для ближнього, насправді ви робите лише для себе! Тільки для себе, бо за вічними законами все неодмінно повертається до вас – добро чи зло, вже тут чи там. Це прийде! Тому цим вам показано найпростіший із шляхів, як вам треба розуміти крок до доброго воління.

Своїм єством, своєю природою маєте ви давати вашому ближньому! І зовсім не обов’язково грошима або майном. Адже інакше незаможні були б позбавлені можливості давати. І в цьому вашому єстві, у «відданні себе» в поводженні зі своїм ближнім, в уважності, повазі, які ви самохіть пропонуєте йому, полягає та «любов», про яку говорить нам Ісус, полягає і поміч, яку ви подаєте своєму ближньому, оскільки завдяки цьому він здатен змінити самого себе чи досягти більшої висоти, бо в цьому він може зміцнитись.

Зворотні ж випромінювання цього у своїй взаємодії швидко піднімуть вас угору. Завдяки їм ви будете постійно отримувати нову силу. У стрімкому польоті ви зможете тоді помчати до Світла…

Нещасні глупаки ті, хто ще може питати: «А що я при цьому виграю, якщо відмовлюся від багатьох старих звичок та змінюсь?»

Хіба ж це торгова угода, яку треба укласти? І якщо вони виграли б лише як люди, піднявши як такі своє єство, то одне це вже було б достатньою нагородою. Але це є нескінченно більшим! Я повторюю: почавши проявляти добре воління, кожен ставить також віху, яка означає для нього кінець примушення до спокутування, яке він має здійснити, якого він ніколи не зможе уникнути. Ніхто інший не в змозі зробити це за нього.

Отже, прийнявши рішення, він кладе видимий край примушенню до спокутування. І це цінність, яку не здатні переважити усі скарби цього світу. Таким чином він звільнюється від ланцюгів рабства, які сам безперервно кує для себе. І тому пробуджується від виснажливого сну. Нехай же нарешті настане пробудження!

Геть паралізуючий дурман, який викликає ілюзію, що порятунок завдяки Спасителю став охоронною грамотою для того, щоб усе життя ви могли безтурботно віддаватися «себелюбству», якщо врешті-решт ви ще станете віруючими, повернете назад та покинете цю землю з вірою у Спасителя і Його діло! Глупаки, очікувати від Божества такого жалюгідного, неповноцінного сурогату! Адже це означало б культивувати зло! Подумайте про це, звільніть себе!

8. КУЛЬТ

Культ має бути прагненням, що стало формою, зробити дещо, по-земному незбагненне, у деякій мірі доступним для сприйняття земними органами чуття.

Це має бути прагненням, що стало формою, але, на жаль, це ще не так, бо інакше багато чого мусило б мати зовсім інші форми, якби вони походили з самого цього прагнення. Правильний шлях до цього обумовлює походження зовнішніх форм, що пробивається прямо з глибини душі. Але все, що ми бачимо сьогодні, є лише розсудковою побудовою, в яку тільки потім треба втискувати відчуття. Отже, при цьому вибирається зворотний шлях, який, звичайно, можна так само назвати хибним або фальшивим шляхом, який ніколи не зможе бути справді внутрішньо живим.

Через це незграбного або нав’язливого виду набуває багато того, що в іншій формі було б набагато ближчим до істинного воління, з чим тільки й може бути пов’язана переконлива дія.

Багато що, засноване на добрих намірах, повинно відштовхувати, замість того щоб переконувати, оскільки для нього ще не було знайдено правильної форми, якої розсудок ніколи не зможе надати незбагненному по-земному!

Так є і в церквах. При цьому занадто ясно проступає розсудкова побудова, націлена на земний вплив, і багато доброго не справляє враження, бо виглядає ненатурально.

З іншого боку, ненатурально може виглядати лише те, що не відповідає законам Творіння. Одначе саме таких речей дуже багато в сьогоднішніх культах, у яких все, що протистоїть природним законам Творіння, просто огортається таємничою темрявою.

Але саме тим, що стосовно таких речей люди несвідомо ніколи не говорять про таємниче світло, а завжди лише про темряву, вони влучають у саму точку, бо Світло не знає завуальованості, отже і ніякої містики, яка і не може мати місця у Творінні, що виникло з досконалої Волі Бога та діє автоматично згідно з непохитним ритмом. Нема нічого яснішого у своєму прядінні, ніж саме Творіння, яке є Діянням Бога!

У цьому криється таємниця успіху та довговічності або краху. Там, де будують на засадах цих живих законів Творіння, вони допомагають, приносять успіх та довговічність. Але там, де цих законів не дотримуються, чи то через незнання, чи через свавілля, там через коротший або триваліший час повинен неминуче настати крах, бо це не може протриматися довго, адже не стоїть на міцному, непорушному підґрунті.

Тому і серед зробленого людьми так багато скороминущого, що зовсім не є обов’язковим. До цього належать і культи різноманітних видів, які доводиться знову і знову змінювати, щоб вони самі в собі зовсім не розвалились.

У своєму Слові Син Божий у найпростіший та найясніший спосіб дав земним людям правильний шлях, яким їм слід вести своє земне життя згідно з прядінням цього Творіння, аби закони Бога, що проявляються в прядінні Творіння, допомагали їм, підтримували та підносили до Світлих Височин, щоб зберегти мир і радість на землі.

Але церкви, на жаль, не дотримувались шляху до порятунку та піднесення людей, який цілком докладно роз’яснив та дав сам Син Божий, а додали до Його вчення ще дещо із власних думок і цим, звичайно, спричинили плутанину, яка мала потягти за собою розколи, бо це не відповідало законам Творіння і тому, як би дивно це не звучало, суперечило також ясному вченню Сина Божого, хоча ці люди і називають себе християнами в Його честь.

Так є, наприклад, з культом Марії серед християн-папістів. Хіба Ісус, Який навчав людей усьому, навчав, як їм слід думати та діяти, навіть як їм слід говорити та молитися, аби вчиняти правильно, згідно з Божою Волею, коли-небудь сказав хоча б одне слово про щось подібне? Ні, цього не було! І це є доказом того, що Він цього і не хотів, що цього не мало бути!

Є навіть Його вислови, які доводять прямо протилежне тому, що обумовлює культ Марії.

Християни ж у чесному способі життя бажають наслідувати лише Христа, бо інакше вони просто не були б християнами.

Якщо ж тепер люди додали ще більше і папські церкви вчиняють інакше, ніж учив Христос, то це доводить, що ця церква у пихатості ставить себе вище Сина Божого, бо вона намагається виправити Його слова, впроваджуючи практику, якої Син Божий не хотів, бо інакше неодмінно вчив би і цьому, судячи з усього того, що Він дав людям.

Безперечно, є Цариця Небесна, яку згідно з земними поняттями можна було б назвати і Праматір’ю та яка, однак, має найчистішу незайманість. Але Вона одвіку перебуває в Найвищих Височинах і ніколи не мала земного втілення!

І це Її променистий образ, але не Її саму в реальності можуть «побачити» або «відчути» де-не-де глибоко зворушені люди. Через Неї часто приходила також прискорена допомога, яку називають чудом.

Однак реальне, особисте споглядання цієї Працариці ніколи не буде можливим навіть для найбільш зрілого людського духа, бо згідно з непорушними законами Творіння кожний рід здатен споглядати завжди лише подібний йому рід. Так, земним оком можна споглядати лише земне, ефірноматеріальним – лише ефірноматеріальне, духовним – лише духовне і так далі.

І оскільки людський дух може споглядати лише те духовне, з якого сам походить, то він і не здатен споглядати в реальності Працарицю, яка є набагато вищого роду, а здатен, якщо він обдарований для цього милістю, споглядати лише Її духовний променистий образ, який, однак, постане перед ним як живий і вже у випромінюванні може бути таким сильним, що спричинить дива там, де знайде підготовлений для цього ґрунт, який дає непохитна віра або глибоке зворушення в стражданні чи в радості.

Це перебуває в діяльності Творіння, яка виходить з досконалої Волі Божої та підтримується Нею. У цій діяльності полягає також уся допомога людям від самого початку та на віки вічні, якщо вони самі не відвернуться від цього у своєму всезнайстві.

У Творінні діє Бог, бо воно є Його досконале Діяння.

І саме через цю досконалість земному народженню Сина Божого мусило передувати також земне зачаття. Той, хто стверджує протилежне, має сумнів в досконалості діянь Бога, а разом з цим і в досконалості самого Бога, з Волі Якого постало Творіння.

Непорочне зачаття – це зачаття в найчистішій любові, що протистоїть зачаттю в грішній похоті! Але немає земного народження без зачаття.

Якби земне зачаття, тобто земне запліднення як таке, не могло бути непорочним, тоді б на кожне материнство треба було б дивитись як на спаплюження!

Через Творіння Бог також і говорить, ясно показує Свою Волю.

Пізнати цю Волю є обов’язком людини. І Син Божий у своєму Святому Слові вказав правильний шлях до цього, бо люди не дбали про це і тому все більше заплутувались у самодійних законах Творіння.

Це непорушне прядіння Творіння при незнанні та хибному використанні з часом повинно було знищити людей, тоді як воно високо підносить людство, якщо воно правильно живе згідно з Волею Божою.

Нагорода та покарання для людини перебувають у прядінні Творіння, що безперервно та незмінно керується Волею самого Бога. В ньому полягає також відкидання або спасіння! Воно невблаганне та справедливе, завжди об’єктивне, без свавілля.

У цьому полягає невимовна Велич Бога, Його Любов та Справедливість. Тобто в Його Діянні, яке Він дав людині поряд з багатьма іншими істотами як домівку та вітчизну.

Тепер настав час, коли люди повинні прийти до знання про це, аби з повним переконанням досягти пізнання про діяльність Бога, яка виражається в Його Діянні!

Тоді кожна земна людина буде цілком непохитно стояти тут, на землі, з найрадіснішим волінням до творення, підвівши свій повний вдячності погляд до Бога, бо пізнання навіки зв’яже її з Ним завдяки знанню!

Для того, щоб передати людям таке знання, що дасть їм наочну та зрозумілу переконаність у діяльності Бога в Його Справедливості та Любові, я й написав твір «У Світлі Істини», який не залишає прогалин, містить відповідь на будь-яке запитання та несе людям ясність про те, наскільки дивовижні шляхи в Творінні, яке підтримують багато служителів Його Волі.

Але Святим є лише Бог!

9. ЗАЦІПЕНІННЯ

У творінні все – рух. Рух, який цілком закономірно спричиняється тиском Світла, породжує тепло і через це дозволяє формам з’єднуватися. Отже, без Світла не було б руху, і тому людина може також уявити собі, що поблизу Світла рух мусить бути ще набагато швидшим, сильнішим, ніж на великій віддалі від Нього.

Насправді при віддаленні від Світла і рух стає все повільнішим та інертнішим, що з часом може призвести навіть до заціпеніння всіх форм, які вже утворилися раніше, ще при жвавішому рухові.

Під висловом «Світло» у цьому випадку треба розуміти, звичайно, не світло якогось небесного світила, а Прасвітло, яке і є самим Життям, отже Богом!

Услід за поданою цим картиною великого огляду процесу у Творінні, сьогодні я хочу звернути увагу на Землю, яка обертається зараз на значно більшому віддаленні від Прасвітла, ніж це було багато мільйонів років тому, оскільки вона все більше та більше підпадала під тягар тьми через людей, які віддалилися від Бога у сміховинній зарозумілості при надмірному односторонньому зрощуванні розсудку. А розсудок спрямований і завжди буде залишатися спрямованим лише униз, на грубоматеріальне, бо він був даний для цього, але за умови, що буде можливим абсолютно не замутнене приймання усіх випромінювань та вражень зверху, зі Світлих Височин.

Передньому мозку дістається вся робота розсудку для зовнішньої діяльності в найгрубішій матеріальності, тобто у матерії, задньому ж мозку – прийняття та подальша передача для переробки вражень зверху, які легші, світліші, ніж груба матеріальність.

Ця гармонійна взаємодія обох мозків, дана на користь людям, була порушена через односторонню захопленість людини лише земною, тобто грубоматеріальною діяльністю, а з часом і зовсім паралізована, прямо-таки перетнута, бо через надмірно активну роботу передній мозок повинен був з часом дуже сильно розвинутися у порівнянні з занедбаним заднім мозком, який через це ставав все більш несприйнятливим та ослабленим. Таким чином у ході тисячоліть виникла спадкоємна вада при грубоматеріальному продовженні роду, оскільки вже діти при народженні мали передній мозок, набагато краще розвинений у порівнянні з заднім, у чому була небезпека пробудження первородного гріха, який полягає у наперед обумовленій цим заданості мислення, спрямованій лише на земне, тобто відвернутій від Бога.

Усе це відразу стане зрозумілим кожній людині, що серйозно хоче розібратися, крім того, я докладно та всесторонньо пояснив це в моєму Посланні.

Усе зло на землі виникло через те, що людина внаслідок свого духовного походження своїм волінням могла чинити тиск на все інше, що існує на землі, тоді як саме завдяки цьому духовному походженню вона могла б і також повинна була діяти підносячи, бо в цьому було і є її справжнє завдання у Вторинному Творінні, де все духовне, згідно зі своєю природою, є ведучим. Воно може вести як угору, що було б природним, так і донизу, якщо воління духовного спрямовується здебільшого тільки на земне, як це відбувається у земних людей.

У знанні про Творіння, яке я дав у своєму Посланні, та в пов’язаному з цим роз’ясненні усіх автоматично діючих у Творінні законів, які можна назвати також законами природи, без прогалин показується усе прядіння Творіння, що дозволяє ясно усвідомити всі процеси; таким чином, з неухильною послідовністю розкривається мета усього життя людини, а також звідки вона прийшла та куди йде, і тому дається відповідь на будь-яке питання, якщо людина серйозно шукає її.

Тут доведеться зупинитися навіть найбільш зловмисним супротивникам, бо усієї їхньої хитромудрості не вистачить, щоб змогти проникнути у досконалу викінченість сказаного та зруйнувати його, аби відібрати у людей і цю поміч. – –

Я говорив, що рух у Творінні повинен ставати тим повільнішим, у чим більшому віддаленні знаходиться що-небудь від Прасвітла, вихідного пункту тиску, що, як наслідок, спричинює рух.

Так відбувається в нинішній час із Землею. Через провину земних людей кола її обертання все більше віддалялися, рух ставав разом з цим повільнішим, усе інертнішим, і через це багато чого вже наблизилося до стадії наступаючого заціпеніння.

Але й заціпеніння має дуже багато ступенів, спочатку його не так легко розпізнати. Навіть у той час, коли воно прогресує, розпізнання залишається неможливим, хіба що спалах світла дасть поштовх до найгострішого спостерігання.

Це важко вже тому, що все те, що живе у сфері рухів, які все більше сповільнюються, рівномірно втягується у процес ущільнення, що зростає та веде до заціпеніння. При цьому не лише тіло людини, а все, також і її мислення. Це йде аж до найменшого. Непомітно змінюються та зсуваються також усі поняття, навіть ті, що стосуються справжнього сенсу мови.

Людина не може помітити це у свого ближнього, бо й сама затягнута у таке саме ліниве коливання, якщо тільки вона не спробує зсередини з найсильнішим волінням та наполегливістю ще раз духовно пробитися вгору, аби знову трохи наблизитися до Світла, завдяки чому її дух поступово стане також рухливішим і разом з цим легшим, світлішим та вплине на земне пізнавання.

Але тоді, охоплена страхом, вона з жахом побачить або принаймні відчує, як далеко вже зайшло в заціпенінні викривлення усіх понять на цій землі. Відсутній широкий огляд дійсності, бо все втиснуто у вузькі, явні межі, через які вже не можна проникнути і які через деякий час повинні повністю задушити все, що вони охоплюють.

Я вже неодноразово вказував на викривлені поняття; а зараз, на шляху донизу, вони повільно наближаються до заціпеніння, через тривалу віддаленість від Світла.

Немає необхідності наводити конкретні приклади, на такі пояснення все одно не звернули б уваги або назвали б докучливим буквоїдством, бо люди занадто вперті або надто інертні, щоб захотіти серйозно замислитись над цим.

Я вже достатньо говорив і про могутність слова, про ту таємницю, що в земній сфері навіть людське слово може деякий час впливати на діяльність Творіння творчим чи руйнівним чином, оскільки через звук, тон та склад слова пускаються в рух сили Творіння, які діють не згідно з наміром того, хто говорить, а згідно з сенсом самого слова в його значенні.

Однак значення було дане колись тими силами, які пускаються в рух цим словом та які через це точно налаштовані на правильний сенс або навпаки, але не на воління того, хто говорить. Сенс та слово виникли з відповідного руху сил, тому вони нерозривно єдині!

Мислення людини пускає в рух, знову ж таки, інші силові течії, які відповідають змісту мислення. Тому для вираження своїх думок людині треба намагатися вибирати правильні слова, тобто відчувати при цьому правильніше та ясніше.

Припустімо, що людину питають про що-небудь, про що вона чула, а можливо, почасти й бачила. У відповідь вона одразу ствердила б, що вона це знає!

На думку багатьох поверхових людей така відповідь була б правильна, та однак насправді вона хибна і неприйнятна, бо «знати» означає бути здатним дати точні відомості про все, від початку до кінця, про кожну деталь, без прогалин та виходячи з власного переживання. Лише тоді людина може казати, що вона це знає.

Велика відповідальність полягає у цьому вислові та в пов’язаному з ним понятті «знання»!

Я вже вказував і на велику різницю між «знанням» та «вивченим». Ученість ще далеко не справжнє знання, яке може бути лише індивідуально-особистісним, тоді як вивчене залишається прийняттям чогось позаособистісного.

Щось почути, а, можливо, частково і побачити – ще далеко не саме знання! Людині не можна стверджувати: «Я це знаю», а найбільше, вона могла б сказати, що про це чула або бачила це. Якщо ж вона хоче діяти правильно, то згідно з істиною повинна сказати: «Я цього не знаю!»

Тоді це буде з усіх поглядів правильніше, ніж якщо вона повідомляє про що-небудь, що її самої ніяк не стосується, що, таким чином, не може бути справжнім знанням, тоді як частковим повідомленням вона лише кине підозру або звинуватить інших людей, можливо, навіть накличе на них зайву біду, не знаючи справжніх взаємозв’язків. Тому ретельно зважуйте відчуттям кожне слово, яке хочете вжити.

Хто думає глибше та не хоче вдовольнятися вже заціпенілими поняттями для виправдання свого балакливого чванства і злого воління, той легко зрозуміє ці міркування та, спокійно перевіряючи, навчиться ширше дивитися стосовно всього, що він говорить.

Подібні звуження понять з усіма своїми згубними наслідками вже незліченні і стали звичними серед земних людей; їх пожадливо підхоплюють та підтримують раби розсудку як найпослужливіші поплічники люциферових впливів найтяжчої тьми.

Вчіться уважно спостерігати і правильно використовувати течії в цьому Творінні, які несуть в собі Волю Бога, а разом з цим і Божу Справедливість у чистій формі. Тоді ви також знов знайдете істинну людяність, що вирвали у вас.

Багатьох страждань можна було б уникнути завдяки цьому та багатьох зловмисних серед людей позбавити можливості діяти.

Це зло слід вважати також причиною того, що опис земного життя Сина Божого Ісуса не у всіх моментах узгоджується з фактами, звідки у мисленні людей з часом виникла зовсім хибна картина, що існує й досі. І дані Ним слова були викривлені так само, як це відбувалося з усіма зведеними до релігії вченнями, які повинні були принести людям піднесення та вдосконалення духа.

І в цьому також коріниться велике сум’яття серед усіх людей, які все менше можуть справді розуміти одне одного, звідки проростає та розцвітає незгода, недовіра, наклеп, заздрість і ненависть.

Усе це – безсумнівні ознаки заціпеніння, що прогресує на землі!

Піднесіть свій дух, почніть говорити та думати далекозоро і всеосяжно! Звичайно, це вимагає і того, щоб ви працювали не лише розсудком, який належить до найгрубішої матеріальності, а щоб і вашому духу була знову надана можливість керувати розсудком, що повинен служити йому за визначенням вашого Творця, Який з самого початку дозволив вам, ще не викривленим, постати тут на землі.

Дуже багато чого вже перебуває у першій стадії заціпеніння, незабаром цим буде охоплене все ваше мислення, і воно повинно буде піти жорсткими, залізними каналами, які вам самим принесуть лише неприємності, одне страждання за одним, і врешті-решт зведуть ваше людське єство до рівня беззмістовної машини, що служить лише тьмі, вдалині від усього Світла.

10. ДИТЯЧА БЕЗПОСЕРЕДНІСТЬ

Слово «по-дитячому» – це вислів, який люди у своїй легковажній та необдуманій манері мовлення у більшості випадків вживають хибно.

Обмежені інертністю духа, вони недостатньо відчувають цей вислів, щоб змогти й правильно осягнути його. Але той, хто не осягнув його у всій повноті, ніколи не зможе правильно застосовувати його.

Та проте саме дитяча безпосередність пропонує людям міцний міст для сходження до Світлих Височин, для можливості визрівання кожного людського духа та вдосконалення заради вічного буття в цьому Творінні, яке є господою Бога-Отця, що Він надав у розпорядження людей, якщо… вони залишаються в ньому приємними для Нього гостями, котрі не спричиняють шкоди у милостиво наданих лише для користування приміщеннях із завжди щедро накритими столами.

Але ж наскільки віддалена зараз людина від такої необхідної для неї дитячої безпосередності!

Адже без неї вона не зможе досягти нічого для свого духа. Дух повинен мати дитячу безпосередність, бо він є та залишиться дитям Творіння, навіть коли досягне повної зрілості.

Дитя Творіння! У цьому полягає глибокий зміст, бо він повинен розвинутись до дитяти Божого. Чи досягне він коли-небудь цієї мети, залежить лише від ступеня пізнання, яким він готовий оволодіти у своєму мандруванні через усі матеріальні світи.

Однак ця готовність повинна проявитись також у дії. На духовних рівнях воля водночас є дією. Воля та дія там завжди єдині. Але так є лише на духовних рівнях, не в матеріальних світах. Чим щільнішим та важчим є рівень матеріального світу, тим більш віддаленою є дія від волі.

Те, що щільність діє стримуючи, видно вже за звуком, який у русі має пробиватися через матеріальність, що затримує його залежно від роду щільності. Це ясно виявляється вже на короткій відстані.

Коли людина рубає дрова або забиває цвях у брус на якому-небудь будівництві, то можна ясно побачити, як вона вдаряє своїм інструментом, однак звук від цього доходить лише за декілька секунд. Це так впадає в очі, що, мабуть, кожна людина хоч раз уже спостерігала це.

Подібно до цього, але ще набагато складніше, відбувається у людини на землі між волею та дією. Воля спалахує в духові, в духові вона відразу ж стає дією. Однак для того, щоб воля набула видимої форми в Грубій матеріальності, їй ще потрібне грубоматеріальне тіло. Лише в імпульсі кожне тіло діє вже за кілька секунд після спалаху волі. При цьому виключається тривала робота переднього мозку, який інакше має бути посередником на шляху від волі до впливу на діяльність тіла.

Звичайний шлях займає трохи більше часу. Іноді дія дуже слабко виражена або зовсім не настає, тому що на цьому довгому шляху воління ослабло або було зовсім блоковане розсудком, що напружено працює.

При цьому розгляді я хотів би дати, власне, не належну сюди вказівку на прояви закону притягання подібного в Творінні, на які не звертають уваги, але які все ж ясно видно у вчинках людини:

Земні людські закони розроблені земним розсудком та ним же виконуються. Тому обдумані розсудком плани, тобто виважені дії, караються як такі більш суворо та оцінюються як більше зло, ніж дії, що скоєні в стані афекту, тобто непродумані. У більшості випадків за цими останніми визнаються пом’якшувальні обставини.

Насправді в цьому є непомітний для людини зв’язок, що полягає у подібності діяльності розсудку під примусом закону Творіння для усіх тих, хто беззастережно підкоряється розсудкові. Їм це цілком зрозуміло.

Таким чином, не знаючи про це, більшу частину спокутування провини за скоєну в стані афекту дію відносять до духовної сфери. Законодавець та суддя і гадки про це не мають, бо виходять із зовсім інших, чисто розсудкових принципів. Однак при більш глибокому обміркуванні та знанні чинних законів Творіння все це постає у зовсім іншому світлі.

Проте і в інших земних вироках та судженнях живі закони Божі в Творінні діють цілком автоматично, самі по собі, вільні від впливу земних людських законів та понять. Адже жодній серйозній людині не спаде на думку, що справжня провина, а не лише тільки заклеймована людьми як така, одночасно з продиктованим розсудком та зазнаним покаранням може бути знята і перед законами Бога!

Уже тисячоліття це по суті два окремих світи, розділені діями та думками людей, хоча вони мали бути лише одним світом, в якому діють тільки закони Бога.

Через таке земне покарання спокутування може відбутися, тільки якщо закони та покарання цілком узгоджуються з Божими законами Творіння.

Однак є два роди афектів. По-перше, вже описані, які, власне, слід було б назвати імпульсами, та, крім того, афекти, що спалахують у передньому мозку, тобто не в духові, і належать до відділу розсудку. Вони необдумані, але не можуть мати тих самих пом’якшень, що імпульс-дії.

Але точно визначити в цьому справедливу різницю зможуть лише ті люди, які знають усі закони Бога у Творінні та обізнані з їхніми проявами. Це повинно залишитися лише для майбутнього часу, коли і серед людей більше не буде свавільних дій, бо вони матимуть таку зрілість духа, яка в усіх їхніх діяннях та думках дозволить їм вібрувати лише в Божих законах.

Цей відступ має лише спонукати до роздумування, він не стосується безпосередньої мети цієї доповіді.

Відзначимо лише при цьому, що на духовних рівнях воля та дія єдині, що на матеріальних рівнях вони, однак, розділені природою матерії. Тому Ісус і сказав колись людям: «Дух бадьорий, але плоть немічна!» Тобто плоть, під якою тут розуміється груба матеріальність тіла, перетворює у дію не все, що вже було волею та дією в духові.

Однак і на землі в своєму грубоматеріальному вбранні дух міг би примусити до того, щоб з його воління завжди поставала грубоматеріальна дія, якби він не був для цього надто інертним. Він не може зробити тіло відповідальним за цю інертність, бо тіло було дане кожному духу лише як інструмент, яким він має навчитися володіти, щоб правильно користуватися ним. –

Отже, дух – це дитя Творіння. І він має бути в ньому по-дитячому безпосереднім, якщо хоче виконати завдання, для якого він стоїть у Творінні. Зарозумілість розсудку примусила його віддалитися від дитячої безпосередності, бо він не міг «усвідомити» її як те, чим вона насправді є. Однак разом з цим він втратив опору в Творінні, яке, для того щоб зберегти себе здоровим, мусить тепер його виштовхнути як чужинця, порушника спокою та шкідника.

Так і станеться, що своїми хибними думками та діями люди самі викопають собі могилу. –

Як це дивно, що будь-яка людина, яка одного разу захоче піддатися справжньому впливу Різдвяного свята, повинна спочатку спромогтися перенестись у дитинство!

Адже це треба розглядати, як досить виразну ознаку того, що як доросла вона взагалі не спроможна пережити Різдвяне свято у відчутті. Це цілком ясний доказ того, що вона втратила дещо, що мала, коли була дитиною! Чому ж це не змушує людей задуматись!

І знову інертність духа заважає їм приділити серйозну увагу цим речам. «Це для дітей, – думають вони, – а у дорослих на це зовсім нема часу! Їм треба обдумувати дещо більш серйозне».

Більш серйозне! Під цим більш серйозним вони мають на увазі лише гонитву за земними речами, тобто роботу розсудку! Розсудок швидко відтісняє спогади далеко назад, щоб не втратити першості, якщо одного разу буде надане місце відчуттю!

В усіх цих фактах, що здаються такими дрібними, можна було б розпізнати найважливіші речі, якби тільки розсудок дав на це час. Але він має верховенство й бореться за нього з усією хитрістю та підступністю. Тобто не він, а насправді бореться те, що використовує його як інструмент та ховається за ним, – тьма!

Вона не хоче дати знайти у спогадах Світло. А як жадає дух знайти це Світло, почерпнути з нього нову силу, ви можете пізнати з того, що разом зі спогадами про Різдво в дитячі роки пробуджується і якесь невизначене, майже болісне томління, яке здатне на деякий час пом’якшити багатьох людей.

Цей пом’якшений настрій міг би стати найкращим ґрунтом для пробудження, якби він був використаний одразу ж та з усією силою! Але, на жаль, дорослі при цьому лише поринають у мрії, причому сила, що виникає, марнується, легковажно втрачається. І в мріях ця можливість проходить мимо, не змігши принести користь або знайти застосування.

Навіть якщо якась людина зронить при цьому кілька сльозинок, вона засоромиться цього, спробує приховати їх, візьме себе в руки фізичним зусиллям, у чому так часто впізнається неусвідомлений опір.

Яку велику науку могли б здобути люди з усього цього. Недарма у спогади про дитинство вплітається тихий сум. Це неусвідомлене відчуття, що втрачено дещо, що залишило після себе порожнечу, нездатність відчувати по-дитячому.

Адже ви й самі, безсумнівно, не раз помічали, як прекрасно та живлюще діє одна лише мовчазна присутність усякої людини, в очах якої час від часу спалахує дитяча безпосередність.

Дорослим не можна забувати, що дитяча безпосередність не є хлоп’яцтвом. Але ви не знаєте, чому дитяча безпосередність може так впливати, що це таке взагалі! І чому Ісус сказав: «Будьте як діти!»

Щоб проникнути у суть того, що таке дитяча безпосередність, ви повинні спочатку з’ясувати для себе, що вона аж ніяк не прив’язана до самої дитини. Адже ви, безперечно, самі знаєте дітей, яким бракує справді прекрасної дитячої безпосередності! Отже, є діти без дитячої безпосередності! Зла дитина ніколи не буде справляти враження дитячої безпосередності, так само як і погано вихована, тобто невихована!

Із цього ясно, що дитяча безпосередність і дитина – це два незалежних одне від одного поняття.

Те, що на землі називається дитячою безпосередністю, – це віть впливу із Чистоти! Чистоти у вищому сенсі, а не лише у земному, людському. Людина, яка живе у промені Божественної Чистоти, яка дає в собі місце променю Чистоти, здобула разом з цим і дитячу безпосередність, чи ще в дитячому віці, чи вже як доросла.

Дитяча безпосередність – це наслідок внутрішньої чистоти або ознака того, що така людина віддана Чистоті, служить їй. Адже все це лише різні мовні звороти, а насправді – одне й те ж.

Отже, лише внутрішньо чиста дитина може справляти враження дитячої безпосередності, і лише такий дорослий, який плекає в собі чистоту. Тому він діє бадьорячи та живлюще, викликає також довіру!

А туди, де є істинна чистота, може увійти й істинна любов, тому що Божа Любов діє у промені Чистоти. Промінь Чистоти – це шлях, яким вона йде. Вона була б не в змозі йти іншим шляхом.

До того, хто не прийняв у себе промінь Чистоти, ніколи не знайде доступу промінь Божої Любові!

Однак людина позбавила себе дитячої безпосередності, відвернувшись від Світла через своє одностороннє розсудкове мислення, заради якого вона пожертвувала всім, що могло її піднести, і таким чином міцно прикувала себе тисячами ланцюгів до цієї землі, тобто до Грубої матеріальності, яка буде тримати її у своїй владі, доки вона сама не звільниться від неї, що, проте, не може відбутися через земну смерть, а лише у духовному пробудженні.

11. ЦНОТЛИВІСТЬ

Цнотливість – це поняття, яке було так неймовірно звужене земними людьми, що від його справжнього значення зовсім нічого не лишилося; воно було навіть стягнуте на хибну дорогу, і природним наслідком цього мусило бути те, що це викривлення принесло багатьом людям марні тяготи, а дуже часто навіть несказанні страждання.

Спитайте де завгодно, що таке цнотливість, і у відповідь, у тій чи іншій формі, ви всюди отримаєте пояснення, що це поняття для тілесної незайманості, в усякому разі, погляди земних людей зводяться до цього.

Це з вичерпною повнотою свідчить про дріб’язковий спосіб мислення людей, які підкорилися розсудку, котрий сам встановив межі усьому земному, бо не може проникнути далі зі своїми здібностями, що породжені із земного.

Як легко було б тоді людині вважатися цнотливою і цим створити собі репутацію, купаючись у промінні пихатого самопрославляння. Але таким чином він ні на крок не просунеться вгору на шляху до світлих садів, що як Рай є блаженною кінцевою метою людського духа.

Земній людині не буде ніякої користі, якщо вона збереже незайманим грубоматеріальне тіло та заплямує свій дух, який потім ніколи не зможе переступити пороги, що сходинка за сходинкою ведуть угору.

Цнотливість не така, як люди собі думають, набагато ширша та величніша, вона не вимагає ставати проти природи, бо це було б порушенням вібруючих у Божому Творінні законів, що не може залишитися без шкідливих наслідків.

Цнотливість – це земне поняття для Чистоти, яка Божественна. Для кожного людського духа це – прагнення до грубоматеріального здійснення передчуваного відблиску того, що притаманне Божественному як дещо самозрозуміле. Чистота Божественна, цнотливість – наслідування її духом людським, тобто духовне відображення, яке може і має стати видимим в земних діях.

Цього, як основного закону, мало б вистачити кожному зрілому людському духові, аби справдити цнотливість. Але на землі під тиском багатьох егоїстичних бажань – аби тільки домогтися їх здійснення – людина схильна уявляти, що в ній є щось таке, чого насправді в ній зовсім немає.

Егоїзм, керуючи, стає на чолі та заглушує справді чисте воління! Людина ніколи не зізнається собі в цьому, а спокійно дозволяє вести себе далі. А коли вже ніяк не може запевнити себе в іншому, то вона називає це часто дуже виразне прагнення до вдоволення сумнівних егоїстичних бажань велінням долі, якій треба підкоритися.

Тому як провідна нитка та опора їй потрібні ще й інші вказівки, які дозволять їй пережити та зрозуміти, чим насправді є цнотливість згідно з Божою Волею, Яка не хоче відділення від природи на землі.

У Божественному Чистота тісно зв’язана з Любов’ю! Тому і на землі, щоб отримати від них благодать, людині не слід намагатися їх розділяти.

Але й любов на землі – це лише погана карикатура того, чим вона насправді є. Тому без попередньої зміни вона не може з’єднатися зі справжнім поняттям чистоти.

Усім, хто прагне досягти цнотливості, я даю разом з цим настанову, що дасть опору, якої потребує людина на землі, щоб жити так, як закладено в законі Творіння та як, отже, годить Богові:

«Хто в діях своїх постійно думає про те, щоб не заподіяти шкоди ближньому, який йому довіряє, хто не робить нічого, що потім може засмутити цього ближнього, той завжди буде вчиняти так, що залишиться духовно необтяженим, і тому його можна буде назвати справді цнотливим!»

Ці прості слова, зрозумілі правильно, можуть провести людину добре захищеною через усе Творіння та повести вгору, у світлі сади, його справжню батьківщину. Ці слова є ключем до правильної діяльності на землі, бо в них полягає істинна цнотливість.

Христос, Син Божий, висловив достоту те ж саме словами:

«Люби свого ближнього, як самого себе!»

Але ви повинні остерігатися, аби не припуститися старих людських помилок та знову принизити сенс цих слів і частково викривити їх так, щоб вони слугували вашим власним цілям, заспокоювали при хибній поведінці та допомагали присипляти пильність ваших ближніх чи навіть обманювати їх.

Прийміть ці слова так, як їх насправді треба сприймати, а не так, як вам здається зручним та відповідає вашому власному волінню. Тоді вони будуть як найгостріший меч у ваших руках, яким ви зможете розбити всю тьму, якщо лише захочете. Дозвольте їм правильно ожити в вас, щоб осягти життя на землі як тріумфуючий переможець, сповнений вдячності!

12. ПЕРШИЙ КРОК

Дозвольте моєму Слову стати живим в вас, бо лише це одне може принести вам ту користь, яка вам потрібна, аби дух ваш зміг здійнятися у Світлі Височини вічних садів Бога.

Нема ніякої користі від знання про Слово! І якщо ви речення за реченням змогли б напам’ять прочитати все моє Послання, щоб таким чином навчатися самим та навчати своїх ближніх… від цього не буде ніякої користі, якщо ви не будете вчиняти згідно з ним, не будете думати у сенсі мого Слова, і не впорядкуєте згідно з ним усе своє земне життя як щось самоочевидне, що увійшло в вашу плоть і кров, що невіддільне від вас. Лише тоді ви зможете почерпнути з мого Послання ті вічні цінності, які воно несе в собі для вас.

«По їхніх ділах ви пізнаєте їх!» Ці слова Христа в першу чергу стосуються усіх читачів мого Послання! «По їхніх ділах» значить – за їхніми діяннями, тобто за їхніми думками, за їхніми вчинками у повсякденному земному житті! До вчинків належить також ваше мовлення, не тільки ваші діяння, бо мовлення є діянням, вплив якого ви досі недооцінювали. Навіть думки належать до діяння.

Люди звикли говорити, що всяк «вільний» думати, що хоче. Цим вони хочуть дати зрозуміти, що за думки не можна притягнути до відповідальності на землі, бо вони знаходяться на рівні, недосяжному для рук людини.

Тому часто вони найлегковажнішим чином грають з думками або, точніше кажучи, грають в думках. На жаль, часто у дуже небезпечну гру, в легковажній ілюзії, що вони можуть вийти з неї без наслідків для себе.

Але в цьому вони помиляються, бо думки також належать до Грубої матеріальності і за будь-яких обставин мають бути і спокутувані в ній, перш ніж дух буде здатен вільно здійнятися, як тільки він розірве зв’язок із земним тілом.

Тому намагайтеся вже своїми думками завжди вібрувати у сенсі мого Послання, таким чином, щоб ви бажали лише шляхетного і не опускалися у низини, гадаючи, що цього ніхто не зможе побачити або почути.

Думки, слова та зовнішні вчинки – все це належить до царства Грубої матеріальності цього Творіння!

Думки діють в ефірній Грубій матеріальності, слова – в середній, а зовнішні вчинки формуються в найгрубішій, тобто найщільнішій Грубій матеріальності. Ці три види вашого діяння – грубоматеріальні!

Але форми усіх трьох тісно пов’язані одна з одною, їхні впливи переплітаються. Що це для вас означає, наскільки серйозно, а часто й визначально це проявляється у ході вашого буття, першої миті ви не зможете оцінити.

Це означає не що інше, як те, що й думка, продовжуючи автоматично діяти за родом своїм, може підсилити подібне до себе в середній матеріальності і, таким чином, спричинити сильніші форми; з цього виходить, що так само, продовжуючи діяти в цьому підсиленні й далі, вона виникає у видимій діючій формі у найгрубішій матеріальності, здавалося б без вашої безпосередньої участі в цьому.

Який жах знати про це, коли відомі легковажність та безтурботність цих земних людей у їхньому мисленні.

Таким чином, ви причетні, не знаючи про це, до багатьох вчинків, які робить хто-небудь з ваших ближніх лише тому, що тільки-но описаним мною способом він отримав підсилення, яке виявилося здатним спонукати його до найгрубішого здійснення дечого, що досі дрімало в ньому, з чим раніше він лише постійно грав у думках.

Так, та чи інша земна людина дуже часто несхвально дивиться на який-небудь вчинок свого ближнього, з гнівом відкидаючи та осуджуючи його, за котрий, однак, вона теж несе відповідальність перед вічними законами Бога! При цьому мова може йти про зовсім сторонню для неї людину та про вчинок, який вона сама ніколи не здійснила б у найгрубішій матеріальності.

Вдумайтеся самі у подібні процеси, лише тоді ви правильно зрозумієте, до чого я закликаю вас у своєму Посланні: «Зберігайте вогнище своїх думок чистим, цим ви творите мир та будете щасливі!»

А якщо ви самі станете досить сильними в цьому при своєму власному очищенні, то на землі коїтиметься менше, ніж досі, усіляких злочинів, до яких багато хто причетний, не знаючи про це.

Час та місце таких вчинків, до яких ви можете бути причетними, не мають ніякого значення. Навіть якщо це сталося на протилежному відносно вашого місцеперебування краю землі, в місцях, де ніколи не ступала ваша нога, про існування яких ви зовсім нічого не знаєте. Підсилення внаслідок вашої гри думками станеться там, де вони знайдуть подібне до себе, незалежно від відстані, нації та країни.

Так, думки заздрості та ненависті можуть із часом уразити окрему людину, групи людей або навіть цілі народи там, де ці думки знаходять подібне до себе, примушуючи до вчинків, які в своїх формах прояву зовсім відмінні від тих, що колись виникли разом з грою ваших думок.

В результаті це може потім проявитися так, як відчуває виконавець у момент вчинку. Отже, ви можете сприяти скоєнню таких жахливих вчинків, про які ви самі насправді ніколи й не думали, а втім ви перебуваєте у зв’язку з ними, і частина їхньої зворотної дії має обтяжити ваш дух, має повиснути на ньому як тягар, коли він відділиться від тіла.

І навпаки, ви можете ще набагато сильніше сприяти миру та щастю людства, завдяки чистому, радісному мисленню можете взяти участь у справах, які завдяки вам здійснюються зовсім сторонніми людьми.

Само собою зрозуміло, що від цього благодать проллється і на вас, а ви навіть не будете знати, чому вона до вас прийшла.

Якби ви могли хоч раз побачити, як в самодійних законах цього Творіння постійно здійснюється непохитна Справедливість Всесвятої Волі Бога для кожної окремої думки, яку ви плекаєте, то ви б з усіх своїх сил намагалися діяти так, щоб зберегти чистоту свого мислення!

Лише тоді ви станете тими людьми, котрих Творець у Своєму Діянні милостиво поведе до знання, яке наділить їх вічністю та дозволить їм стати помічниками в Творінні, котрі будуть гідними прийняти високі милості, призначені для людського духа, для того щоб перетвореними передати їх з радісною вдячністю тим створінням, які здатні прийняти їх лише в такому перетвореному людиною стані та які нині блюзнірськи відрізані від них через занепад людського духа, вже після того, як вони змогли з’явитися в часи краще та чистіше вібруючої людськості.

Однак цим ви запалили та оживили для себе на землі лише одне з положень мого Послання!

Воно для вас найважче, що потім набагато полегшить усе інше, виконання чого повинно вже по-земному видимо та відчутно являти вам чудо за чудом. –

Коли ви подолаєте себе для цього, то на вашому шляху знову постане небезпека, що виходить з викривлення людського мислення: ви розпізнаєте в цьому силу, яку надто охоче побажаєте втиснути в цілком визначені форми, щоб вона служила тій чи іншій особливій меті, яка складається з власних бажань!

Від цього я хочу вас уже сьогодні застерегти, бо ця небезпека може поглинути вас, ви загинете, після того як уже ступили на правильний шлях.

Стережіться, щоб ви не добивалися цієї чистоти думок у гарячковій боротьбі, бо так ви заженете її у певну колію і ваші старання перетворяться на фіглярство, вона залишиться лише штучно вимушеною і ніколи не зможе мати того великого впливу, який повинна мати. Ваші зусилля принесуть вам шкоду замість користі, бо при цьому буде відсутня достеменність вільного відчуття. Це знову буде наслідком вашого розсудкового воління, але ніколи не роботою вашого духа! Від цього я застерігаю вас.

Подумайте над Словом мого Послання, яке говорить вам, що будь-яка істинна велич може полягати лише в простоті, бо істинна велич є простою! Ту простоту, яку я тут маю на увазі, ви зможете зрозуміти краще, якщо поставите на її місце як перехід людське земне поняття природності. Це, можливо, ближче до вашої здатності розуміти і ви влучите у точку.

Не мисленнєвим волінням ви зможете надати своїм думкам тієї чистоти, яку я маю на увазі, а навпаки, чисте воління має природно та необмежено піднятися в вас із вашого відчуття, не втиснуте в слово, яке може сприяти виникненню поняття лише обмежено. Має бути не це, а всеосяжне прагнення до доброго, яке здатне охопити виникнення ваших думок, яке пройме їх ще раніше, ніж вони набудуть форми – це і є те правильне, що потрібно вам.

Це не важко, навіть набагато легше від усіх інших спроб, як тільки ви дозволите запанувати природності, в якій не може виникнути розсудкова зарозумілість стосовно власного вміння та власних сил. Зробіть себе вільними від думок та дайте свободу вашому пориву до шляхетного та доброго, тоді ви будете мати ту основу мислення, яка походить від воління вашого духа, а те, що виникне з цього, ви можете спокійно залишити для роботи розсудку для здійснення в найщільнішій Грубій матеріальності. Нічого хибного не зможе сформуватися.

Відкиньте подалі від себе всі гризоти, породжені думками, покладіться замість цього на свій дух, який прокладе собі правильний шлях, якщо ви самі його не замурували. Станьте вільними в духові – це значить не що інше, як: дозвольте духу в вас іти своїм шляхом! Тоді він просто не зможе інакше, ніж попрямувати до височин, бо сама його природа тягне його неодмінно вгору. Досі ви стримували його, так що він не міг більше розвиватися, цим ви перешкоджали його здійманню або зв’язували його крила.

Основа для створення нового людства, яку ви не можете та не смієте обійти, полягає в одній тезі: зберігайте вогнище своїх думок чистим!

І з цього повинна почати людина! Це її перше завдання, яке перетворить її в того, ким вона повинна бути. Зразком для всіх, хто прагне до Світла та Істини, хто хоче вдячно служити Творцю всією природою свого буття. Тому, хто виконав це, не потрібні ніякі інші настанови. Він є таким, яким має бути, і завдяки цьому повністю отримає допомогу, яка чекає його в Творінні та безупинно веде вгору.

13. ВСЕСВІТ

Всесвіт! Коли людина вживає це слово, вона часто промовляє його бездумно, не уявляючи собі, чим насправді є те, що вона називає Всесвітом.

А багато людей, які намагаються уявити собі при цьому щось визначене, подумки бачать упорядковані у сонячні системи незліченні небесні тіла найрізноманітнішої структури та розміру, що рухаються своїми орбітами у Космосі. Вони знають, що можна побачити все більше й більше нових небесних тіл, чим більш точні та з більш великим радіусом дії інструменти створюються. Тоді пересічна людина задовольняється словом «нескінченність», разом з чим в неї виникає помилка хибного уявлення.

Всесвіт не безкінечний. Він є матеріальним Творінням, тобто Діянням Творця. Це Діяння, як і будь-яке діяння, знаходиться поряд із Творцем та обмежене як таке.

Так звані прогресивні люди часто пишаються своїм пізнанням того, що Бог перебуває у всьому Творінні, у кожній квітці, кожному камені, що рушійні сили природи – це Бог, тобто що Він – це все те непізнаване, що відчувається, але не може бути справді осягнуте. Постійно діюча Прасила, Джерело Сили, яке вічно самооновлюється, Безсутнісне Прасвітло. Вони гадають, що просунулися далеко вперед в усвідомленні того, що Бога як всепроникну рушійну Силу, що завжди діє у напрямку однієї мети подальшого розвитку до досконалості, можна знайти усюди, можна всюди Його зустріти.

Але це правильно лише в певному сенсі. В усьому Творінні ми зустрічаємо лише Його Волю, а таким чином Його Дух, Його Силу. Він сам перебуває дуже високо над Творінням.

Матеріальне Творіння вже з моменту свого виникнення прив’язане до незмінних законів становлення та розпаду, бо те, що ми називаємо законами природи, є Творчою Волею Бога, Котра внаслідок своєї дії безупинно формує та руйнує світи. Ця Творча Воля єдина в усьому Творінні, до якого Ефірноматеріальний та Грубоматеріальний світи належать як одне ціле.

Безумовна та непорушна єдність первозданних законів, тобто Праволі, призводить до того, що в найменшому процесі на грубоматеріальній землі завжди відбувається точно те ж саме, що і в будь-якому явищі, отже і в найграндіозніших подіях усього Творіння, як і при самому сотворінні.

Строга форма Праволі проста та ясна. Одного разу пізнавши її, ми легко знайдемо її в усьому. Заплутаність та незрозумілість багатьох процесів полягає лише в багаторазовому переплетенні кружних та обхідних шляхів, створених різним волінням людей.

Таким чином, Діяння Бога, Всесвіт, як Творіння підлягає незмінним в усьому та досконалим Божественним законам, а також виникло з них і тому обмежене.

Митець, наприклад, теж є у своєму творі, розкривається в ньому, але особисто стоїть біля нього. Його твір обмежений та минущий, але це не означає, що такою є і майстерність митця. Митець, тобто творець свого твору, може знищити свій твір, в якому перебуває його воління, але його самого це не зачепить. Незважаючи на це, він все ще залишатиметься митцем.

Ми впізнаємо та знаходимо митця в його творі, знайомимося з ним, без необхідності бачити його особисто. Ми маємо його твори, його воління перебуває в них та впливає на нас, в них він постає перед нами, та при цьому може жити далеко від нас, сам по собі.

Митець, що самостійно творить, та його твір дають слабке відображення стосунку між Творінням та Творцем.

Вічний та без кінця, тобто нескінченний, є лише кругообіг Творіння в постійному становленні, розпаді та новому формуванні.

У цьому звершенні здійснюються також всі одкровення та обіцяння. Врешті-решт у ньому здійсниться і «Страшний Суд» для Землі!

Страшний, тобто Останній, Суд настане одного разу для кожного матеріального світового тіла, але це відбудеться не одночасно в усьому Творінні.

Це необхідний процес в тій конкретній частині Творіння, яка в своєму кругообігу досягає точки, де має початись її розпад, щоб вона змогла сформуватися наново на своєму подальшому шляху.

Під цим вічним кругообігом мається на увазі не обертання Землі та інших світил довкола їх сонць, а велике, могутніше коло, по якому у свою чергу повинні йти всі сонячні системи, тоді як в собі вони виконують окремо ще й свої власні рухи.

Точка, з якої має початися розпад кожного світового тіла, точно встановлена, знов-таки, на підставі послідовності природних законів. Цілком визначене місце, з якого повинен початися процес його розкладу, незалежно від стану дотичного світового тіла та його мешканців.

Кругообіг невпинно жене до цього кожне світове тіло, час розпаду настане без зволікання, що, як і в усьому в Творінні, насправді означає лише перетворення, можливість для подальшого розвитку. І тоді настане година «або – або» для кожної людини. Або вона буде піднесена високо до Світла, якщо спрямована до духовного, або залишиться прикутою до Матеріальності, в якій застрягла, якщо за переконанням визнає цінним лише матеріальне.

У такому разі в закономірному наслідку свого власного воління вона не зможе піднятися з Матеріальності і тоді буде затягнута в розпад разом з нею на останньому відрізку шляху. Тоді це духовна смерть! Рівнозначна викресленню з Книги Життя.

Цей сам по собі цілком природний процес називається також вічним прокляттям, тому що затягнутий таким чином в розклад «повинен перестати бути особистістю». Найжахливіше, що може спіткати людину. Вона визнана «відбракованим каменем», який не придатний для духовного будівництва й тому мусить бути розмолотий.

Це відділення духа від матерії, що відбувається теж на основі цілком природних процесів і законів, і є так званий «Страшний Суд», пов’язаний з величезними переворотами та перетвореннями.

Те, що такий розпад відбудеться не за один земний день, мабуть, легко зрозуміє кожний, бо у світовому звершенні тисяча років як один день.

Але ми знаходимося якраз на самому початку цього періоду часу. Зараз Земля підходить до тієї точки, де вона відхилиться від свого дотеперішнього шляху, що неодмінно буде дуже відчутним і грубоматеріально. Тоді почнеться більш гостре розділення серед усіх людей, яке вже було підготовлене за останній час, але досі проявлялося лише в «поглядах та переконаннях».

Тому більше, ніж будь-коли, дорогоцінна тепер кожна година земного буття. Той, хто серйозно шукає та хоче вчитися, нехай щосили відривається від низьких думок, які мають приковувати його до земного. Інакше йому загрожує небезпека залишитися прив’язаним до Матеріальності та бути затягнутим в остаточний розпад разом з нею.

Але ті, що прагнуть до Світла, будуть поступово відділятися від Матеріальності та врешті-решт будуть піднесені до вітчизни всього духовного.

Тоді здійсниться остаточний розрив між Світлом та тьмою і звершиться Суд.

«Всесвіт», тобто все Творіння, не загине при цьому, а світові тіла будуть затягнуті у процес розпаду лише тоді, коли у своєму рухові досягнуть точки, де має початися їх розклад, а разом з цим і попереднє розділення.

Це відбувається завдяки природній дії Божественних законів, які споконвіку перебували у Творінні, спричинили саме Творіння та неухильно несуть Волю Творця як сьогодні, так і в майбутньому. У вічному кругообігу – невпинне створення, сіяння, визрівання, жнива та розпад, щоб освіжено та підсилено у зміні сполучень знову набути інших форм, що поспішатимуть назустріч новому кругообігові.

При розгляді цього кругообігу Творіння можна уявити собі велетенський вир або велетенську порожнину, з якої невпинним потоком постійно виливається прасім’я, котре обертальним рухом прямує до нових сполучень та нового розвитку. Достоту так, як це вже відомо науці та правильно описано нею.

Щільні туманності утворюються внаслідок тертя та злиття, а з них, у свою чергу, – небесні тіла, що завдяки непорушним законам у певній послідовності групуються в сонячні системи та, обертаючись в самих собі, повинні рухатися усі разом у великому кругообігові, що є вічним.

Як у рослинних, тваринних та людських тілах у видимому земним оком процесі з сімені виходить розвиток, формування, визрівання та жнива або розпад, що тягне за собою видозміну, розклад для подальшого розвитку, так само відбувається й у великому світовому звершенні. Грубоматеріально видимі світові тіла, які несуть з собою набагато більше ефірноматеріальне, тобто невидиме земному оку, оточення, у своєму вічному обертанні підлягають тому ж процесу, бо в них діють ті самі закони.

Існування прасімені не може заперечити навіть найфанатичніший скептик, і все-таки його не може побачити жодне земне око, бо його речовинна природа інша, «потойбічна». Спокійно назвімо його, знову ж таки, ефірноматеріальним.

Неважко також зрозуміти, що світ, який утворюється з нього спочатку, звичайно, теж ефірноматеріальний та не розпізнається земним оком. Лише пізніше найгрубіший осад, що виділяється з нього надалі, залежно від Ефірноматеріального світу, поступово формує Грубоматеріальний світ з його грубоматеріальними тілами, і тільки це від найменших початків можна спостерігати земним оком та за допомогою усіх додаткових грубоматеріальних засобів.

Не інакше і з оболонкою істинної людини в її духовній природі, про яку я ще буду говорити. У своїх мандруваннях різними за своєю природою світами її вбрання, покрив, шкаралупа, тіло чи інструмент – назвіть цю оболонку, як завгодно – завжди повинно бути тієї ж природи, що й речовина того навколишнього середовища, в яке вона вступила, щоб служити їй захистом та необхідним допоміжним засобом, якщо вона хоче мати можливість безпосередньо та активно діяти в ньому.

Оскільки Грубоматеріальний світ залежить від Ефірноматеріального, то з цього виходить також, що все, що відбувається в Грубоматеріальному світі, чинить зворотну дію на Ефірноматеріальний світ.

Це велике ефірноматеріальне середовище було утворене з прасімені, рухається у вічному кругообігові і врешті-решт теж буде затягнуте на зворотну сторону вже згаданого велетенського виру, де відбувається розклад, щоб знову вивергнутися з іншої його сторони у вигляді прасімені для нового кругообігу.

Як при функціонуванні серця та системи кровообігу, так і цей вир – наче серце матеріального Творіння. Таким чином, процес розкладу зачіпає сукупне Творіння разом з ефірноматеріальною частиною, бо все матеріальне розкладається до прасімені, щоб сформуватися знову. При цьому ніде не знайти свавілля, навпаки, все розвивається з самозрозумілою послідовністю первозданних законів, які не допускають іншого шляху.

І тому у певній точці великого кругообігу для всього створеного, грубо- чи ефірноматеріального, настає момент, коли процес розкладу самостійно готується зсередини створеного та врешті-решт проривається назовні.

Цей Ефірноматеріальний світ, так зване потойбіччя, є проміжним місцеперебуванням для тих, хто пішов із землі. Він тісно зв’язаний з Грубоматеріальним світом, що належить до нього, з яким він є єдиним цілим. В момент смерті людина разом зі своїм ефірноматеріальним тілом, яке вона несе поряд з грубоматеріальним, вступає у подібне ефірноматеріальне оточення Грубоматеріального світу, залишивши в цьому останньому грубоматеріальне тіло.

Цей Ефірноматеріальний світ, потойбіччя, що належить до Творіння, підлягає таким самим законам безперервного розвитку та розкладу. З початком розпаду, знов-таки цілком природним шляхом, тут теж відбувається відділення духовного від матеріального. Залежно від духовного стану людини, як в Грубоматеріальному, так і в Ефірноматеріальному світі, духовна людина, її справжнє «я», повинна або рухатися вгору, або залишатися прикутою до Матеріальності.

Серйозний порив до Істини та Світла завдяки зміні, що з цим пов’язана, зробить кожного духовно чистішим і разом з цим світлішим, отже ця обставина має природним чином усе більше та більше роз’єднувати його із щільною матеріальністю та рухати до височин згідно з його чистотою та легкістю.

Але той, хто вірить лише в матеріальне, своїм переконанням сам утримує себе прив’язаним до матеріального і залишається прикутим до нього, внаслідок чого не може підійматися вгору. Тому відділення тих, хто прагне до Світла, від прив’язаних до тьми відбувається внаслідок самостійного рішення кожного індивіда, згідно з існуючими природними законами духовного тяжіння.

Таким чином, стає ясно, що і можливостям розвитку тих, хто пішов з землі, в процесі очищення так званого потойбіччя коли-небудь прийде справжній кінець. Останнє рішення! Люди в обох світах або стануть такими шляхетними, що зможуть бути піднесеними вгору до регіонів Світла, або у своїй низькій природі залишаться зв’язаними згідно з власним волінням і через це будуть врешті-решт звергнуті у «вічне прокляття», що означає – будуть затягнуті у розклад разом з матеріальністю, від якої вони не зможуть звільнитися, самі зазнають нестерпність цього розкладу і таким чином перестануть існувати як індивіди.

Як плевели, розвіються вони за вітром, розпорошаться і разом з цим будуть викреслені з Золотої Книги Життя!

Отже, цей так званий «Страшний Суд», тобто Останній Суд, теж є процесом, який під дією законів, що несуть Творіння, відбувається цілком природним чином, так, що інакше не може й бути. Тут теж людина завжди отримує лише плоди того, що хотіла сама, тобто що викликала через своє переконання.

Знання, що все, що відбувається в Творінні, з найсуворішою послідовністю діє саме по собі, що провідна нитка долі людей завжди визначається тільки ними самими через їх бажання та воління, що Творець не втручається, спостерігаючи, аби покарати чи нагородити, – не применшує величі Творця, а може дати підставу лише для ще більш піднесеного уявлення про Нього.

Велич полягає в досконалості Його Діяння, і це змушує благоговійно зводити погляд угору, бо найбільша Любов та найнепідкупніша Справедливість повинні без різниці перебувати як у найграндіознішому, так і в найменшому явищі.

Великою є також і людина, що як така поставлена в Творінні, як господар своєї власної долі! Своєю волею вона здатна піднятися з цього Діяння, сприяючи при цьому його більш високому розвитку, або ж може стягнути його вниз та заплутатися в ньому так, що більше вже не звільниться і разом з ним попрямує до розпаду, чи це буде в Грубоматеріальному чи в Ефірноматеріальному світі.

Тому звільніться від усіх пут низьких почуттів, бо час настав! Наближається година, коли строк для цього скінчиться! Пробудіть у собі тугу за чистим, істинним, шляхетним! –

Високо над вічним кругообігом Творіння, в центрі, плине, наче вінець, «Блакитний Острів» – оселя блаженних, очищених духів, яким уже дозволено перебувати в регіонах Світла! Цей Острів відділений від Усесвіту. Тому він не бере участі в кругообігу, однак, незважаючи на свою висоту, утворює над Творінням, що обертається, опору і центр вихідних духовних сил. Це острів, який на своїй вершині несе високославне місто золотих вулиць. Тут ніщо вже не підлягає змінам. Не треба побоюватися і «Страшного Суду». Ті, що можуть там перебувати, – на «вітчизні».

І як останнє, найвище, стоїть на цьому Блакитному Острові недоступний для стоп непокликаних… Замок Ґраля, стільки разів оспіваний в поезії!

Овіяний легендами, як мета томління незліченно багатьох, стоїть він там у світлі найвищої слави та зберігає святу Чашу чистої Любові Всемогутнього – Ґраль!

Хоронителями поставлені найчистіші з духів. Вони носії Божественної Любові в її найчистішій формі, яка суттєво відрізняється від уявлень про неї людей на землі, хоча вони зазнають її щодня та щогодини.

Через одкровення вість про Замок спускалася багатьма сходинами далекого шляху від Блакитного Острова через Ефірноматеріальній світ, поки нарешті не дійшла до людей грубоматеріальної землі завдяки найглибшому натхненню деяких поетів. Передаючись від однієї сходини до іншої, все далі вниз, істинне мимоволі зазнало при цьому і різних викривлень, отже останнє відтворення змогло залишитися тільки багаторазово замутненим відблиском, що стало причиною багатьох помилок.

Якщо ж із частини великого Творіння, що знаходиться в надто скрутному становищі, до Творця волає страждання та гаряче моління, то посилається один із служителів Чаші, щоб як носій цієї Любові своїм втручанням допомогти в духовній нужді. Те, що ширяє в Діянні Творіння лише як сказання та легенда, вступає тоді в Творіння живим!

Але такі місії відбуваються нечасто. Кожного разу вони супроводжуються докорінними змінами, великими переворотами. Такі посланці несуть Світло та Істину заблудлим, мир – зневіреним, своїм посланням простягають руку всім шукаючим, щоб надати їм нової мужності та нових сил і вивести їх до Світла через усю тьму.

Вони приходять лише заради тих, хто жадає допомоги зі Світла, а не заради глузувальників та самовпевнених.

14. ВІФЛЕЄМСЬКА ЗІРКА

Світло повинно настати тут, на землі, як це мало бути у той час, коли над яслами у Віфлеємі засяяла Зірка Обіцяння.

Але тоді Світло було сприйняте лише небагатьма, а ті, хто почув про це від них, дуже швидко викривили та спотворили це у властивій земним людям манері; забуте вони намагалися заповнити власними вимислами і через це створили лише плутанину, яка сьогодні подається як недоторканна Істина.

Через побоювання, що все повалиться, якщо хоч найменший стовп виявиться несправжнім, з кожним променем Світла, який може принести пізнання, борються, його паплюжать, а там, де це не виходить, щонайменше, висміюють з такою злобою та підступністю, які виразно показують тому, хто ясно мислить, що це викликано страхом! Але ясне мислення дуже рідко зустрічається на землі.

Проте світло істинного пізнання мусить нарешті дійти до всього людства!

Настав час, коли з Творіння буде виметене все нездорове, що вимислено мозком людини, щоб надалі це не заважало осяянню, що Істина виглядає інакше, ніж ті безпідставні витвори, котрі хвалькувата зарозумілість та діляцтво, хвора уява та лицемірство сформували з дурманного багна низької обмеженості у потягу до влади на землі та земного поклоніння.

Прокляття ж тим, хто через уведення в оману уярмив мільйони людей так, що сьогодні вони вже не насмілюються відкрити свої очі Світлу, а сліпо ганьблять усе, що доноситься до їхніх вух, якщо це звучить інакше, ніж вони досі чули, замість того, щоб нарешті прислухатись та хоча б раз перевірити в собі, чи не виявиться це нове ближчим до їхнього розуміння, ніж вивчене раніше.

Їхні вуха закупорені, і з острахом стежать вони за тим, щоб до них не дійшов струмінь свіжого повітря, насправді лише через ледачість та побоювання, що це свіже повітря, завдяки пов’язаному з ним оздоровленню, спричинить активність духа, вимагатиме власних зусиль і примусить до них. На противагу нинішньому уявно комфортному затьмаренню, котре веде лише до тупого тривалого сну і разом з цим дає волю хитрості викривленого, спотвореного розсудку!

Але вам нічого не дасть те, що ви затикаєте вуха перед новим Словом, закриваєте очі, аби Світло не осліпило та не злякало вас! Силоміць будете ви тепер вирвані з цього прикрого заціпеніння! Заклякаючи, будете ви стояти перед холодним Світлом, яке немилосердно позбавить вас усіх фальшивих покривів. Заклякаючи, бо ваша іскра духа вже не зможе розгорітися в вас, щоб, зігріваючи, зсередини з’єднатися зі Світлом.

Адже це так легко для вас – вірити в неймовірне, бо при цьому вам не треба докладати зусиль, щоб самим думати та перевіряти. Саме тому, що воно не здатне витримати перевірку Божественними законами природи, ви мусите просто вірити, не питаючи як та чому, мусите вірити сліпо, і це ви вважаєте великим! Ви, що у цій зручній манері вважаєте себе особливо віруючими, просто піднялись у цьому над усіма сумнівами та… почуваєте себе щасливими, надійно укритими, шляхетними, благочестивими та впевненими, що отримаєте блаженство!

Але цим ви не піднялися над усіма сумнівами, а лише боягузливо пройшли повз них! Ви були надто інертні духом, щоб при цьому зробити щось самим, і віддали перевагу сліпій вірі над знанням про природний розвиток подій за законом Божої Волі. А допомогли вам у цьому вимисли людського мозку. Бо чим неможливіше, незбагненніше те, у що вам треба вірити, тим зручніше вам вірити в це буквально сліпо, бо інакше за таких обставин взагалі не виходить. Тут знання та переконання повинні бути виключені.

Сліпої, беззастережної віри вимагає лише неможливе, бо все можливе зразу ж активізує власне мислення. Там, де є Істина, яка завжди проявляє природність та логічність, автоматично виникає також мислення та відчування. Це припиняється лише там, де не знаходиться більше нічого природного, тобто там, де немає Істини. І тільки завдяки відчуванню що-небудь може стати переконанням – єдиним, що несе цінності для людського духа!

Так, нині разом з усім іншим замикається і коло, яке почалося з Різдвяною ніччю у Віфлеємі! І це замикання кола має викинути з переказів усе хибне та замість цього привести Істину до перемоги. Створена людством тьма розвіюється проникаючим Світлом!

Розвіятися повинні й усі легенди, які з часом були виткані навколо життя Ісуса, щоб воно нарешті постало в чистоті, згідно з Божими законами, таким, яким воно тільки й могло бути в цьому Творінні. Своїми культами, що створили ви самі, ви досі легковірно та блюзнірськи заперечували Досконалість Творця, вашого Бога.

У них ви навмисно, свідомо зображуєте Його недосконалим у Своїй Волі! Я вже говорив про це, і ви можете крутитися, вивертатися, як завгодно, жодна відмовка не зможе захистити вас від того, що ви були занадто інертні, щоб мислити при цьому самостійно. Ви не шануєте Бога, коли сліпо вірите в те, що не сполучається з первозданними законами Творіння! Навпаки, якщо ви вірите в Досконалість Творця, то мусите знати, що тут, у Творінні, не може відбутися нічого, що точно не відповідає логічному висновку згідно зі встановленими законами Бога. Тільки цим ви можете справді шанувати Його.

Хто думає інакше, сумнівається таким чином в Досконалості Творця, свого Бога! Бо там, де ще можливі зміни або покращення, не було і немає досконалості! Розвиток – це дещо інше. Він передбачений та бажаний у цьому Творінні. Але він неодмінно має відбуватися як наслідок дії вже існуючих законів. Однак усе це не може призвести до тих речей, які саме в житті Христа приймаються багатьма віруючими як щось абсолютно незаперечне!

Пробудіться, нарешті, від ваших мрій, станьте правдивими в собі! Хай ще раз вам буде сказано, що згідно з законами в Творінні неможливо, щоб тіла земних людей могли коли-небудь народитися без попереднього грубоматеріального зачаття; так само неможливе піднесення грубоматеріального тіла після його земної смерті до Ефірноматеріального царства, а тим більше до Сутнісного чи навіть Духовного! Оскільки ж Ісус мусив народитися тут, на землі, то ця подія теж підлягала грубоматеріальному Божому закону попереднього зачаття.

Бог мусив би діяти проти Своїх власних законів, якби з Христом відбувалося так, як про це говориться в переказах. Але Він цього не може, бо є досконалим від самого початку, а разом з цим досконала і Його Воля, що перебуває в законах Творіння. Той, хто ще насмілюється думати інакше, сумнівається в цій Досконалості, а таким чином, врешті-решт, і в Богові! Бо Бог без Досконалості не був би Богом. Тут нема місця вивертам! Цю просту достовірність людський дух не може тлумачити викривлено, навіть якщо разом з цим доведеться похитнути підвалини багатьох дотеперішніх поглядів. Тут є лише «або – або». Все або нічого. Тут не можна навести міст, бо у Божестві не може бути чогось половинчастого, незакінченого! Так само як і в усьому, що стосується Бога!

Ісус був зачатий грубоматеріально, інакше земне народження було б неможливим.

Лише декотрі розпізнали тоді в Зірці здійснення провіщень. Так було з самою Марією та Йосипом; приголомшений, він закрив своє обличчя.

Три царі знайшли дорогу до ясел та принесли земні дари, але потім вони покинули беззахисне дитя, якому повинні були розчистити шлях на землі своїми скарбами, своєю владою, щоб при виконанні свого завдання з Ним нічого не трапилося. Вони не розпізнали повністю своє високе покликання, незважаючи на те що в просвітленні змогли знайти дитя.

Тривога гнала Марію з Назарета, і Йосип, який бачив її тихе страждання, її тугу, здійснив її бажання, аби тільки втішити її. Він передав керування своєю теслярською майстернею старшому зі своїх помічників та вирушив з Марією і дитям у далеку країну. За буденністю праці та щоденними турботами у них обох поступово стерся спогад про Променисту Зірку, тим більше що у дитячі роки Ісус не проявляв нічого незвичайного, а був зовсім природним, як і всі діти.

І лише тоді, коли після повернення в рідне місто прийшла смертна година Йосипа, який завжди був для Ісуса найкращим батьком та другом, він, при переході на той світ, в останні земні хвилини побачив над Ісусом, що самотньо стояв біля його смертного одра, Хрест та Голуба. Приголомшений, вимовив він свої останні слова: «І все-таки це Ти!»

Сам Ісус нічого не знав про це, доки Його не потягло до Іоанна Хрестителя, про якого Він чув, що на Йордані той провіщає мудре вчення та хрестить.

У цьому грубоматеріальному акті хрещення був міцно закріплений у Грубій матеріальності початок Його місії. Заволока спала. З цього моменту Ісус сам усвідомив, що Йому треба принести Слово Отця земному людству.

Перед вами розгорнеться все Його життя таким, яким воно було насправді, звільнене від усіх фантазій людського мозку! Із замиканням кола цієї події всім стане відомо про це у Суді завдяки перемозі Істини, яку на довгі часи більше не дозволено буде затьмарювати!

Аж до тяжкої дороги на Голгофу Марія боролася в собі з сумнівами, які посилювалися її материнською тривогою за сина. Чисто по-людськи, а не по-надземному. І тільки там до неї нарешті прийшло усвідомлення Його місії, а з ним і віра.

Але нині, разом з поверненням Зірки, завдяки Милості Божій спокутувані будуть усі помилки та прогріхи тих, хто не в упертості, не в злому волінні утруднив у той час шлях Христа, і тепер, коли замикається коло, вони приходять до пізнання і намагаються виправити те, що упустили чи в чому завинили.

У цьому бажанні виправитися разом з Променистою Зіркою сходить для них порятунок. Звільнені, вони зможуть тепер радо дякувати Тому, Хто в Мудрості та Милості Своїй створив закони, якими створіння повинні судити себе, а також спокутувати свою провину.

15. БОРОТЬБА

Дотепер про серйозне протистояння двох світоглядів ще не могло бути й мови. Отже, боротьба – це невдало вибраний вислів для того, що насправді відбувається між людьми розсудку й тими, хто серйозно шукає Істину.

Все, що досі відбувалося, являло собою лише односторонні нападки людей розсудку, які кожному спокійному спостерігачеві мали здаватися очевидно безпідставними, а часто й смішними. Проти всіх, хто чисто духовно прагне розвинутися вище, навіть якщо вони зберігають спокійну стриманість, напоготові глумування, ворожість та навіть найсерйозніші переслідування. Завжди є деякі, хто насміхом або насильством намагається відтягти назад таких, що прагнуть вгору, та стягнути їх у тупу дрімоту або лицемірство мас.

Багатьом з них довелося стати при цьому справжніми мучениками, бо на стороні людей розсудку була не просто більшість, але разом з цим і земна влада. Що вони можуть дати, ясно вже з самого слова «розсудок». Це – звужена обмеженість здатності до осягнення чисто земною сферою, тобто найкрихітнішою частиною справжнього буття.

Те, що це не може принести нічого довершеного і взагалі нічого доброго людству, чиє буття в основному проходить через сфери, які люди розсудку самі закрили для себе, зрозуміти легко. Особливо, якщо при цьому взяти до уваги, що якраз крихітне земне життя повинно стати важливим поворотним пунктом для всього буття і те, що воно тягне за собою радикальне втручання в інші сфери, абсолютно незбагненні для людей розсудку.

Через це колосально зростає відповідальність людей розсудку, які й так уже глибоко опустилися; як важкий тягар, вона буде сприяти тому, щоб все швидше та швидше просувати їх до мети їх вибору, аби вони нарешті скористалися з плодів того, що проповідували з наполегливістю та зарозумілістю.

Під людьми розсудку треба розуміти тих, хто безумовно підкорився своєму власному розсудкові. Як не дивно, вже тисячоліття вони вважають, що мають безперечне право законом та силою нав’язувати свої обмежені переконання також тим, хто хоче жити згідно з іншим переконанням. Ця зовсім нелогічна зарозумілість полягає знов-таки у вузькій здатності до осягнення людей розсудку, яка не може піднятися вище. Саме ця обмеженість дає їм так звану найвищу точку осягнення, через що в уяві й має виникати така пихатість, бо вони вважають, що справді стоять на самій вершині. Для них самих це так і є, бо потім настає межа, перейти яку вони не можуть.

Однак їхні нападки на шукачів Істини, часто сповнені незрозумілої ненависті, при ближчому розгляді ясно виявляють батіг тьми, що здійнявся за ними. Рідко можна знайти в цих ворожих нападках ознаку чесного воління, що могло б хоч як-небудь вибачити їх часто нечуваний спосіб дій. У більшості випадків це нестримна сліпа лють, позбавлена будь-якої істинної логіки. Розгляньмо спокійно ці нападки. Як рідко при цьому зустрічається стаття, зміст якої показує спробу справді об’єктивно розглянути промови чи твори шукача Істини.

Беззмістовна низькопробність нападок цілком очевидно проявляється саме в тому, що вони ніколи не бувають чисто об’єктивними! Це завжди приховане або відкрите ганьблення особи шукача Істини. Так робить лише той, хто об’єктивно заперечити нічого не може. Адже шукач Істини чи той, хто приносить Істину, подає не себе особисто, а пропонує те, що він говорить.

Перевіряти треба слово, а не особу! Те, що завжди намагаються спочатку розглянути особу і потім зважують, чи можна прислухатися до її слів, є звичкою людей розсудку. У своїй вузько обмеженій здатності до осягнення вони мають потребу в такій зовнішній опорі, бо повинні чіплятися за зовнішні прояви, аби не заплутатися. Це і є зведена ними пуста споруда, яка непридатна для людей та є великою перепоною для просування вперед.

Якби вони мали міцну внутрішню опору, то вони просто подавали б факти проти фактів і виключали б при цьому осіб. Однак на це вони не здатні. Та навмисне уникають цього, бо відчувають та почасти знають, що на правильно організованому турнірі вони були б швидко вибиті з сідла. Іронічне посилання на «проповідників-дилетантів» або «дилетантське тлумачення», що часто використовується, демонструє настільки смішну пихатість, що кожна серйозна людина зразу ж відчує: «Тут використовується щит, щоб гарячково приховати голослівність. Прикрити власну порожнечу дешевою вивіскою!»

Незграбна стратегія, яка не зможе довго протриматися. Її мета в тому, щоб шукачів Істини, які можуть стати незручними, з самого початку поставити в очах ближніх на «нижчий» ступінь, якщо навіть не на ступінь смішного, або, щонайменше, віднести до категорії «шарлатанів», щоб їх не сприймали серйозно.

Таким поводженням хочуть уникнути того, щоб хоча б хтось звернув серйозну увагу на їхні слова. Але приводом для цього поводження є не турбота про те, щоб хибні вчення не затримали їхніх ближніх у внутрішньому сходженні, а непевний страх втратити вплив і через це бути вимушеними вникнути в це глибше, ніж раніше, та багато змінити в тому, що досі слід було вважати недоторканним і що було зручним.

Саме це часте посилання на «дилетантів», дивна манера дивитися звисока на тих, хто завдяки своєму сильнішому, менш підлеглому стороннім впливам відчуттю стоїть набагато ближче до Істини та не збудував собі мури із застиглих розумових форм, виявляє ту слабкість, небезпечність якої не може уникнути уваги жодної мислячої людини. Прихильник таких поглядів з самого початку виключається з тих, хто може бути вчителем та керівником, не підвладним стороннім впливам, бо таким чином він стоїть значно далі від Бога та Його діяльності, ніж хто-небудь інший.

Знання історії розвитку релігій з усіма їхніми хибними поглядами та помилками не наближує людей до свого Бога, так само як і розсудкове тлумачення Біблії або інших цінних документів різних релігій.

Розсудок є та залишиться прив’язаним до простору та часу, тобто до земного, у той час як Божество, а таким чином, і пізнання Бога та Його Волі є понад простором та часом і понад усім минущим, тому ніколи не зможе бути осягнуте вузько обмеженим розсудком.

З цієї простої причини розсудок і не покликаний до того, щоб просвіщати щодо вічних цінностей. Адже це суперечило б саме собі. І тому той, хто в цих питаннях вихваляється університетською вченістю та дивиться звисока на непідвладних стороннім впливам людей, сам заявляє про свою неспроможність та обмеженість. Мислячі люди зразу ж відчують цю односторонність і самі будуть остерігатися того, хто у такий спосіб закликає до обережності!

Лише покликані можуть бути справжніми вчителями. Покликані – це ті, хто несе в собі таку здібність. Але ці здібності потребують не вищої освіти, а вібрацій витонченої здатності до відчуття, яка спроможна піднятися над простором та часом, тобто над межею осягнення земного розсудку.

Крім того, кожна внутрішньо вільна людина завжди буде оцінювати предмет або вчення, виходячи з того, що воно дає, а не з того, хто його несе. Останнє є свідченням нікчемності того, хто перевіряє, і більшого свідчення не може бути. Золото є золотом, незалежно від того, чи його має в руці князь, чи жебрак.

Але цей незаперечний факт уперто намагаються не помічати та змінювати саме в тих речах, що є найціннішими для духовної людини. І звичайно – так само марно, як і у випадку з золотом. Бо ті, хто справді серйозно шукає, не дозволять собі опинитися під впливом, який відволікає їх від перевірки самого предмету. А ті, хто піддається на такий вплив, ще не дозріли для сприйняття Істини – вона не для них.

Однак вже недалеко час, коли повинна початися боротьба, якої досі не було. Односторонність припиниться, виникне сувора конфронтація, яка знищить будь-яку хибну пихатість.

16. СУЧАСНА ДУХОВНА НАУКА

Сучасна духовна наука! Що тільки не збирається під цим прапором! Хто тільки не об’єднується при цьому та хто тільки не бореться під ним! Арена серйозних шукань, малих знань, великих планів, марнославства та глупоти, а також маса порожнього вихваляння та ще більше – найбезсовіснішого діляцтва. Нерідко із цього хаосу розцвітає заздрість та безмежна ненависть, яка врешті-решт знаходить вихід у підступній мстивості найнижчого ґатунку.

За таких обставин, звичайно, не треба дивуватися, коли багато людей тримається осторонь від усієї цієї недоладної діяльності, зі страхом, що можуть отруїтись, якщо стикнуться з нею. Не так вже вони й неправі, бо незліченні прихильники духовної науки своєю поведінкою насправді не демонструють нічого привабливого, ще менше – притягального, а все в них, швидше за все, закликає інших людей до найбільшої обережності.

Дивно, що вся галузь так званої духовної науки, яка зловмисними або неосвіченими часто сплутується з наукою про духів, ще й сьогодні вважається якоюсь вільною територією, де кожний може орудувати та бешкетувати безперешкодно, навіть розгнуздано та безкарно.

Такою її вважають. Але досвід вже не раз навчав тому, що це не так!

Незліченні піонери у цій галузі, які були досить легковажними, щоб зважитися на декілька кроків уперед, досліджуючи за допомогою лише уявного знання, стали безпорадними жертвами своєї недбалості. При цьому сумно лише від того, що всі ці жертви полягли, не змігши принести людству навіть найменшого вжитку!

Власне, кожний з таких випадків мав би бути доказом того, що обраний шлях неправильний, бо несе лише шкоду і навіть загибель, але не благодать. Однак цих хибних шляхів продовжують дотримуватися з дивною упертістю, приносять все нові жертви; про кожну знайдену крихітку вперше розпізнаного, самоочевидного у грандіозному Творінні здіймають великий галас, пишуть незліченні трактати, які повинні відштовхувати багатьох серйозно шукаючих людей, бо в них ясно відчуваються непевні пошуки навпомацки.

Насправді усі дотеперішні дослідження швидше можна назвати небезпечною забавою з добрими намірами.

У галузь духовної науки, яка вважається вільною територією, неможливо вступити безкарно, доки спочатку не навчишся враховувати духовні закони у їх повному обсязі. Кожна свідома або несвідома протидія цим законам, тобто «недотримання» їх, що рівнозначно їх порушенню, в неминучій взаємодії повинна уразити зухвалого, фривольного чи легковажного, який не дотримується їх точно або не може дотримуватись.

Намагатися блукати по неземному за допомогою земних засобів та можливостей – це не що інше, як завести в дрімучий ліс та лишити там саму малу дитину, ще не знайому з земними небезпеками, в ліс, з якого вибратися неушкодженою може мати шанс лише відповідно споряджена для цього людина у розквіті сил, що буде найбільш обережною.

З представниками сучасної духовної науки при їхньому нинішньому методі роботи – не інакше, навіть якщо вони уявляють, що їхні наміри дуже серйозні та що вони справді лише заради знання відважуються на багато що, аби допомогти людям перейти рубіж, біля якого вони вже давно стоять, стукають та чекають.

Як діти, стоять ці дослідники перед ним ще й сьогодні, безпорадні, пробираючись навпомацки, не знаючи про небезпеки, які кожної миті можуть хлинути на них або вилитися через них на інших людей, якщо своїми невправними спробами вони зроблять пролом у природній захисній стіні або відкриють двері, які для багатьох краще б залишалися закритими.

Все це можна назвати лише легковажністю, а не відвагою, доки всі, котрі намагаються просунутися таким чином уперед, не знатимуть точно, що зможуть негайно та безумовно подолати усі можливі небезпеки, які загрожують не лише їм, а й іншим.

Найбільш безвідповідальним чином діють ті «дослідники», які займаються експериментами. На злочинність гіпнозу вказувалося вже не раз.*

Дослідники, які продовжують експериментувати в дещо іншому роді, у більшості випадків роблять прикру помилку тим, що вони, самі нічого не знаючи – бо інакше вони б цього, звичайно, не робили, – вводять інших дуже чутливих або медіумічних людей в магнетичний або навіть гіпнотичний сон, щоб наблизити їх до тілесно невидимих впливів «потойбічного» світу з надією, що таким чином зможуть почути та поспостерігати різні речі, що було б неможливо у стані повної денної свідомості піддослідної особи.

Разом з цим щонайменше в дев’яноста п’яти випадках зі ста вони піддають таких людей великій небезпеці, яка їм ще не під силу, бо усяка форма штучного сприяння такому прониканню є зв’язуванням душі, що втискує її у стан сприйнятливості, яка заходить далі, ніж це дозволив би її природний розвиток.

Унаслідок цього душа жертви таких експериментів раптом опиняється у сфері, в якій через штучне сприяння вона позбавлена свого природного захисту або не має його, бо він може виникнути лише завдяки її власному, внутрішньому здоровому розвиткові.

Образно таку варту співчуття людину треба уявити собі так, наче вона стоїть оголена, прив’язана до стовпа, висунута, немов принада, далеко в небезпечну зону з метою притягнути там до себе ще незнайомі прояви життя й діяльності та навіть допустити їх дію на себе, щоб вона змогла доповісти про це або щоб різні прояви, завдяки її сприянню при втраті її тілом певних земних субстанцій, стали видимими і для інших.

Така піддослідна особа через те, що її висунута вперед душа має підтримувати зв’язок зі своїм земним тілом, іноді здатна сповіщати про все, що відбувається, як по телефону, та передавати глядачам.

Але якщо при цьому такий штучно висунутий «вартовий» буде якимось чином атакований, то через нестачу природного захисту він не зможе оборонятися, буде безпомічним та покинутим, бо був лише штучно, за допомогою інших втиснутий у сферу, до якої він за своїм власним розвитком ще або зовсім не належить. А так званий дослідник, який втиснув його туди через жадобу знання, теж нічим не зможе йому допомогти, бо й сам є чужим та недосвідченим там, звідки виходить небезпека, і тому нічого не в змозі зробити для якого-небудь захисту.

Так виходить, що дослідники стають злочинцями при тому, що цього не хочуть та за земним правом за це не можуть бути притягнуті до відповідальності. Але це не виключає того, що духовні закони проявлять свою взаємодію з усією силою та прикують дослідника до його жертви.

Багато піддослідних осіб постраждали від ефірноматеріальних нападів, які з часом, а часто і невдовзі або негайно, супроводжуються і грубоматеріально-тілесними проявами, так що настає земна хвороба або смерть, чим, однак, ще не усувається душевне пошкодження.

Але ці спостерігачі, які називають себе дослідниками, що втискують свої жертви у невідомі сфери, самі при таких небезпечних експериментах у більшості випадків стоять під добрим земним прикриттям, під захистом свого тіла та денної свідомості.

Рідко коли вони наражаються на небезпеку водночас із піддослідними особами, так що вона негайно переходить і на них. Однак потім зі своєю земною смертю, з переходом в Ефірноматеріальний світ, через зв’язаність зі своїми жертвами вони у будь-якому випадку повинні потрапити туди, куди ті, можливо, були затягнені, і лише разом з ними зможуть поволі піднятися знову.

Штучне втискання душі в іншу сферу не завжди треба розуміти так, що душа виходить із тіла та лине до іншої області. У більшості випадків вона спокійно залишається в тілі. Просто через магнетичний або гіпнотичний сон вона робиться неприродно сприйнятливою, так що реагує на значно ефірніші течії та впливи, ніж це було б можливо для неї в її природному стані.

Певна річ, що в такому неприродному стані немає тієї повної сили, яка була б у неї, якби вона сама просунулася так далеко внаслідок внутрішнього розвитку і завдяки цьому міцно та впевнено стояла б на цьому новому, ефірнішому ґрунті, проявляючи щодо всіх впливів рівну їм силу.

Через цю нестачу здорової повної сили внаслідок штучного втручання виникає нерівність, яка має тягти за собою порушення. Результатом цього є неодмінне помутніння усіх відчуттів, через що виникають викривлення реальності.

Підстави для хибних повідомлень, незліченних помилок завжди дають знов-таки лише самі дослідники через своє шкідливе сприяння. Тому й виходить, що серед великої кількості вже «досліджених» фактів з окультної області багато що не узгоджується із суворою логікою. У них містяться незліченні помилки, які досі не можна було розпізнати як такі.

Такими вочевидь хибними шляхами не можна досягти абсолютно нічого, що хоч якоюсь мірою могло б бути корисним або благодатним для людей.

Корисним для людей може бути насправді лише те, що допомагає їм підійматися вгору або, щонайменше, вказує шлях до цього. Однак при таких експериментах все це з самого початку та назавжди цілком виключено!

Часом штучним сприянням дослідникові все ж таки вдається врешті-решт висунути яку-небудь сприйнятливу або медіумічну людину з земного грубоматеріального тіла у розташований найближче до неї Ефірноматеріальний світ, але ні на волосину вище того рівня, до якого вона і так належить за своєю внутрішньою якістю. Навпаки, штучним сприянням він не зможе перенести її навіть туди, а завжди лише в найближче оточення всього земного.

Але це найближче до земного оточення може містити лише все те потойбічне, що ще тісно зв’язане з землею, що внаслідок неповноцінності, вад та пристрастей залишається прикутим до землі.

Звичайно, в цьому оточенні де-не-де тимчасово буде затримуватися і те, що просунулося трохи далі. Але не завжди можна цього чекати. Високе не може знаходитися там з чисто природних закономірних причин. Скоріше весь світ перевернеться, або… в людині мав би бути постамент для закріплення Світла!

Але що такий знайдеться у піддослідної особи або у такого дослідника, що шукає навпомацки, навряд чи можна припустити. Тому всі експерименти залишаються небезпечними та безцільними.

Безперечно також, що дещо справді більш високе не може наблизитись до медіума, а тим більше говорити через нього без присутності високорозвиненої людини, яка очищує все більш грубе. Про матеріалізації з більш високих кіл теж не може бути й мови, менш за все під час улюблених розважальних ігор із постукуванням, пересуванням предметів і таке інше. Провалля занадто велике, щоб можна було просто так перекинути через нього міст.

Незважаючи на медіума, усе це може виконуватися лише тими потойбічними, які ще тісно зв’язані з матерією. Якби було можливо інакше, тобто якби високе могло так легко вступати у зв’язок із людством, то Христу зовсім не треба було б ставати людиною, а можна було б виконати Свою місію без такої жертви.** А люди сьогодення душевно розвинені, безперечно, не вище, ніж це було за земного життя Ісуса, тому не можна думати, що зв’язок зі Світлом зараз установити легше, ніж у той час.

Щоправда, представники духовної науки кажуть, що в першу чергу вони мають на меті встановити існування потойбічного життя, особливо – продовження життя після земної смерті, і що при панівному сьогодні повсюдному скепсисі потрібні дуже сильні та грубі знаряддя, тобто відчутні земні докази, щоб зробити пролом в оборонній позиції супротивників.

Але це обґрунтування не вибачає того, що знову та знову так легковажно ставляться на карту людські душі!

Крім того, немає жодної потреби намагатися неодмінно переконати зловмисних супротивників! Адже відомо, що вони не були б готові повірити, навіть якби прийшов ангел прямо з Небес, щоб провістити їм Істину. Після його відбуття вони стали б твердити, що це була масова галюцинація, а не ангел, або скористалися б якою-небудь іншою відмовкою. А якби було явлене щось чи хтось, і це що чи хто залишилося б земним, тобто не зникло б знову або не стало б невидимим, то знайшлися б інші виверти, саме тому, що для тих, хто не бажає вірити у потойбіччя, це знову було б занадто земним.

Вони не зупиняться і перед тим, щоб подати такий доказ як обман, а людину – як фантазера, фанатика або ж обманщика. Чи це буде надто земним або неземним, чи тим та іншим разом, вони завжди знайдуть що-небудь для критики та сумніву. А якщо вже зовсім не буде інших аргументів, то просто закидають брудом, перейдуть навіть до більш зухвалих нападів і не зупиняться перед насильством.

Щоб переконати таких, не варто приносити жертви! Але ще менше – заради багатьох так званих прихильників. Останні у своєрідній зарозумілості гадають, що, завдяки їхній здебільшого дещо неясній та фантастичній вірі в життя у потойбіччі, вони можуть ставити певні вимоги, щоб за це вони, у свою чергу, неодмінно щось «побачили» або «пережили». Від своїх керівників вони чекають потойбічних знаків як нагороду за свою сумлінність.

При цьому їхні самоочевидні очікування, з якими вони носяться, часто просто смішні, так само як і всезнаючі, добросердно пробачливі посмішки, що лише демонструють їхнє справжнє незнання. Влаштовувати для цього натовпу ще якісь вистави – це отрута, адже вони вважають себе настільки всезнаючими, що вбачатимуть у цих експериментах не більше ніж цілком заслужену розвагу, в якій потойбічні мають грати ролі артистів вар’єте.

Залишмо ж тепер великі експерименти та розгляньмо малі, на зразок столовертіння. Вони зовсім не такі невинні, як здається, а навпаки, через надзвичайну легкість їх розповсюдження це дуже серйозна небезпека!

Кожного треба застерегти від цього! Обізнаним доводиться з жахом відвертатися, коли вони бачать, як легковажно поводяться з такими речами. Як багато прихильників намагається продемонструвати свої «знання» у різних колах, спонукаючи до іспитів зі столовертінням; посміхаючись або з таємничим шепотінням, ледве не граючи, впроваджують вони в сім’ях ці вправи з літерами та стаканом або іншим допоміжним засобом, котрий при легкому накладанні руки ковзає або тягнеться до різних літер, з яких таким чином складаються слова.

З жахливою швидкістю все це перетворилося у світські забави, що проводяться зі сміхом, глумом та іноді з приємною моторошністю.

Потім у сім’ях або на самоті літні та молоді дами щодня сидять за столиком перед намальованими на картоні літерами, які по можливості повинні бути зображені у цілком певній формі, аби був наявний збуджуючий фантазію фокус-покус, до того ж зовсім зайвий, бо все вийшло б і без нього, якщо певна особа має до цього хоча б якусь схильність. А таких безліч!

Представники сучасної духовної науки та керівники окультних товариств радіють з цього, бо при цьому складаються справжні слова та речення, про які виконавець ні свідомо, ні несвідомо й не думав. Це має переконати його та збільшити цим кількість прихильників «окультного».

На це вказується у трактатах окультних напрямків, це відстоюють промовці, виробляються та продаються допоміжні засоби, які полегшують усі ці витівки, й таким чином майже весь окультний світ постає у якості старанних поплічників тьми в щирому переконанні, що вони жерці Світла!

Лише одні ці приклади вже доводять повну необізнаність, яка лежить в основі таких окультних поривань! Вони показують, що ніхто з них усіх не є справді ясновидцем! Доказом протилежного не може вважатись і те, що з цих починань де-не-де вийшов добрий медіум або, правильніше, що добрий медіум був тимчасово залучений до цього на початку свого шляху.

Небагато людей, які від початку призначені для цього, в своєму природному розвиткові мають зовсім інший захист, що дбайливо контролює кожну сходину; в інших такого захисту немає. Але й цей захист працює лише при природному, власному розвиткові, без усякого штучного сприяння! Бо лише в усьому природному як дещо самоочевидне перебуває і захист.

Але тільки-но з’являється найменше сприяння, чи то завдяки вправам самої особи, чи то ззовні – через магнетичний сон або гіпноз, то це стає неприродним і, внаслідок цього, вже не узгоджується повністю з природними законами, що тільки й здатні забезпечити такий захист. Якщо ж до цього додається ще й необізнаність, як зараз зустрічається повсюди, то це стає згубним. Одне лише воління ніколи не замінить уміння, коли доходить до дій. Але нікому не слід переступати межі свого уміння.

Звичайно, не виключено, що із сотень тисяч тих, хто займається такими небезпечними забавами, часом якась людина виходить з цього справді безкарно та має добрий захист. Можливо також, що заподіяна багатьом шкода ще не стане помітною в земному плані, отже лише після переходу на той світ їм раптом доведеться усвідомити, які дурниці вони по суті робили. Але є багато й таких, хто зазнає видимої земними очима шкоди, хоча вони ніколи не усвідомлюють її справжньої причини протягом свого земного життя.

З цього приводу треба пояснити, нарешті, ефірноматеріальний та духовний процес під час таких забав. Він такий же простий, як і все в Творінні, і зовсім не такий важкий, але все ж складніший, ніж багатьом думається.

На землі, якою вона є нині, через воління людства тьма набула верховенства над усім матеріальним. Таким чином, у всьому матеріальному вона стоїть неначе на власному, добре знайомому їй ґрунті і через це здатна проявлятися в матеріальному в усій повноті. Отже, вона почуває себе тут у своїй стихії, бореться на відомому їй ґрунті. Тому нині у всьому матеріальному, тобто грубоматеріальному, вона переважає Світло.

Наслідком цього є те, що у всьому матеріальному тьма має більшу силу, ніж Світло. При таких же забавах, як столовертіння і таке інше, про Світло, тобто про високе, взагалі не може бути й мови. Щонайбільше, ми можемо говорити про погане, тобто про тьму, та про краще, тобто світліше.

І от, коли людина використовує стіл, стакан або взагалі який-небудь грубоматеріальний предмет, вона вступає разом з цим на добре знайоме для тьми поле бою. На ґрунт, який все темне називає своїм власним. Таким чином людина від початку поступається силі, проти якої не може виставити належного захисту.

Розгляньмо ж спіритичний сеанс або хоча б світську забаву зі столом та прослідкуємо при цьому за духовними або, точніше, ефірноматеріальними процесами.

Коли один чи декілька чоловік наближується до столу, щоб за його допомогою вступити у зв’язок з потойбічними, чи так, що вони дадуть знати про себе постукуванням чи, що звичніше, рухом столу, аби з цих знаків склалися слова, то через зв’язок з матерією в першу чергу притягується тьма, яка відповідає за ці прояви.

Часто потойбічні з великою вправністю користуються гучними словами, намагаються відповісти на думки людей, які їм легко прочитати, у бажаній для тих формі, але у серйозних питаннях вони завжди вводять в оману та намагаються, якщо це відбувається часто, поступово підкорити людей своєму впливу, що стає все сильнішим, і таким чином повільно, але впевнено стягнути донизу. При цьому вони дуже вправно залишають заблудлих у впевненості, що ті крокують угору.

А якщо, можливо на самому початку або при якій-небудь нагоді, за допомогою стола подасть звістку померлий родич або друг, що трапляється доволі часто, то обманути буде ще легше. Люди зрозуміють, що про себе дає знати справді певний друг, і потім будуть вірити, що це завжди він, коли за допомогою стола передаються які-небудь висловлювання та при цьому називається ім’я цього знайомого як призвідника.

Але це не так! Справа не лише в тому, що тьма, яка постійно спостерігає, вправно використовує ім’я, аби надати обману найбільш вірогідного характеру та добитися довіри того, хто питає, а й доходить навіть до того, що темний втручається у фразу, розпочату справжнім другом, та навмисно хибно закінчує її. Тоді має місце навряд чи відомий факт, що в одному суцільному та зв’язному реченні брали участь двоє. Перший – справжній та, можливо, доволі світлий, тобто більш чистий друг, а потім другий – темний, зловмисний, а той, хто питав, нічого цього не помітив.

Наслідки цього можна легко собі уявити. Той, хто довірився, буде обманутий та у своїй вірі похитнутий. Противник використовує такий випадок для того, щоб зміцнити його іронію та сумнів, а часом і для грубих нападів на всю справу. Насправді ж неправі обоє, що пояснюється лише необізнаністю, яка ще панує в усій цій сфері.

А процес розігрується цілком природно: якщо світліший справжній друг присутній біля столу, щоб здійснити бажання того, хто питає, та дати знати про себе, і тут втручається темний, то цей світліший повинен відійти, оскільки через матерію стола темний може одержати більшу силу, тому що нині все матеріальне по суті є сферою тьми.

Помилку робить людина, яка обирає матеріальне і таким чином від самого початку ставить себе в нерівні умови. Щільне, важке, тобто темне, вже через свою щільність стоїть ближче до грубоматеріального, ніж світле, чисте, легше, та має більший потенціал сили внаслідок свого тіснішого зв’язку з матерією.

Але, з іншого боку, і світліше, яке ще може дати знати про себе через матеріальне, теж все ще має щільність, в певній мірі близьку до матеріального, бо інакше зв’язок з матерією для якого-небудь прояву був би взагалі неможливим. Це саме по собі передбачає зближення з матерією, що, в свою чергу, тягне за собою можливість забруднення, як тільки через матерію встановлено зв’язок із тьмою.

Щоб уникнути цієї небезпеки, світлішому не залишається нічого іншого, як швидко відступити від матерії, тобто від стола чи іншого допоміжного засобу, тільки-но за нього хапається темний; відступити, аби розірвати сполучну ланку, що створила б міст над природним проваллям, яке роз’єднує і таким чином захищає.

Тоді з боку потойбіччя не можна уникнути того, що у таких випадках людина, яка експериментує за допомогою стола, неодмінно буде наражатися на низькі впливи. Але ж своїми власними діями вона й не хотіла іншого, бо незнання законів тут теж не може захистити її.

Ці процеси прояснять для багатьох стільки не поясненого досі, численні загадкові суперечності знайдуть своє рішення, і можна сподіватися, що багато людей більше не доторкнеться до таких небезпечних іграшок!

Так само детально можна змалювати й небезпеки усіх інших експериментів, які значно більші та сильніші. Але поки що обмежимося речами, що набули найбільшого вжитку та розповсюдження.

Варто згадати лише ще одну небезпеку. Внаслідок такого роду запитань та випрошування відповідей і порад люди роблять себе дуже несамостійними та залежними. А це протилежне тому, у чому полягає призначення земного життя.

З усіх боків цей шлях хибний! Він несе тільки шкоду, ніякої користі. Це повзання по землі, де криється постійна небезпека зустрітися з огидними плазунами, розтратити без ужитку свої сили та врешті-решт виснаженими залишитися лежати біля шляху… і все даремно!

Але цим «бажанням досліджувати» спричиняється велика шкода і потойбічним!

Багатьом темним надається таким чином можливість – їх навіть прямо вводять у спокусу – учинити зле та звалити на себе нову провину, що інакше було б для них не так легко. А інших цей постійний зв’язок бажань та думок утримує від свого прагнення вгору.

При ясному розгляді природа таких досліджень часто постає такою по-хлопчачи норовливою, пронизаною таким нестримним егоїзмом, та ще й при цьому настільки незграбною, що, хитаючи головою, не можна не поставити собі запитання, як це взагалі можливо, щоб хтось захотів відкрити громадськості країну, яку він сам насправді й на крок не знає.

Помилкове й те, що всі дослідження відбуваються перед широкою публікою. Це відкриває простір для фантазерів та шарлатанів і заважає людству поставитися до цього з довірою.

У жодній іншій справі такого ніколи не було. І кожне дослідження, за яким сьогодні визнається повний успіх, у період пошуку зазнавало багато невдач. Але публіці не дозволялося бути свідком цього! Вона втомлюється від цього і з часом втрачає будь-який інтерес. У результаті, коли Істина нарешті знайдена, головна сила запалу, що зчиняє перевороти, здійснює прориви, втрачається завчасно. Людство вже не здатне набратися духу для тріумфуючої радості, яка, переконуючи, все тягне за собою.

Зворотна реакція на те, що шляхи виявилися хибними, стає гострою зброєю в руках багатьох супротивників, які з часом можуть прищепити таку недовіру сотням тисяч людей, що ці нещасні, коли Істина постане перед ними, через один лише страх обманутися знову, не захочуть серйозно перевірити її! Вони затулять вуха, які в іншому разі були б відкриті, і так прогають останній строк, який ще міг би дати їм нагоду піднятися до Світла.

Таким чином тьма здобула нову перемогу! Подякувати вона може дослідникам, які допомогли їй в цьому та які охоче й гордо привласнюють собі керівництво сучасними духовними науками!

* Доповідь «Гіпноз – це злочин»

** Доповідь «Спаситель»

17. ХИБНІ ШЛЯХИ

За невеликим винятком люди перебувають у безмежному та вкрай згубному для них заблуді!

Бог не має потреби ганятися за ними та упрошувати, щоб вони повірили в Його буття. І Його служителі послані не для того, щоб безперестанно вмовляти, тільки б вони не відрікалися від Нього. Адже це було б сміховинно. Думати таким чином та очікувати подібного – це знецінювання та приниження величного Божества.

Цей хибний погляд спричиняє велику шкоду. А живиться він поводженням багатьох справді серйозних духовних пастирів, які в справжній любові до Бога та людей знов і знов намагаються навернути, переконати та залучити до церкви людей, увага яких спрямована лише на земне. Все це сприяє лише тому, щоб безмірно підвищувати і без того достатню самовпевненість людей щодо своєї важливості і щоб багатьох з них, зрештою, справді ввести в ілюзію, що їх треба упрошувати, аби вони хотіли доброго.

Це тягне за собою і дивну позицію більшості «віруючих», які значно частіше дають страхаючий приклад, ніж взірець. Тисячі й тисячі відчувають у собі певне вдоволення, піднесеність в усвідомленні того, що вони вірять у Бога, промовляють свої молитви з належною серйозністю та не роблять ближньому навмисної шкоди.

У цій внутрішній «піднесеності» вони відчувають певну відплату за добро, подяку Бога за їхній послух, відчувають зв’язок із Богом, про Котрого вони часом думають з певним священним тріпотінням, що викликає або залишає після себе почуття блаженства, яким вони з радістю насолоджуються.

Але ці натовпи віруючих ідуть хибним шляхом. Вони щасливо живуть у створеній ними ж ілюзії, через яку несвідомо прираховують себе до тих фарисеїв, котрі приносять свої малі жертви зі справжнім, але хибним почуттям подяки: «Дякую Тобі, Боже, що я не такий, як ті». Вони так не кажуть і насправді не думають, але внутрішнє «почуття піднесеності» – не що інше, як саме ця неусвідомлена подячна молитва, на хибність якої вказав уже Христос.

Внутрішня «піднесеність» у таких випадках – це не більше ніж виникнення самовдоволення, викликаного молитвою або навмисними добрими думками. Ті, що називають себе смиренними, в більшості випадків дуже далекі від справжнього смирення! Часто це потребує зусиль – розмовляти з такими віруючими. У такому стані вони ніколи не досягнуть блаженства, хоча вони гадають, що вже безсумнівно мають його! Нехай остерігаються, щоб остаточно не загинути у своїй духовній пихатості, яку вони вважають смиренням.

Багатьом з тих, хто сьогодні ще зовсім не вірує, буде легше увійти в Царство Бога, ніж усім цим натовпам з їхнім зарозумілим смиренням, котрі насправді постають перед Богом не з простим проханням, а з непрямим вимаганням, щоб Бог винагородив їх за молитви та благочестиві слова. Їхні прохання – це вимоги, їхня суть – лицемірство. Перед Його лицем вони розвіються як порожні плевели. Їм, звичайно, відплатиться, але зовсім не так, як вони думають. Вони вже достатньо наситились на землі в усвідомленні своєї власної цінності.

Благосне почуття швидко зникне при переході в Ефірноматеріальний світ, де на перший план виступить внутрішнє відчуття, про яке тут навряд чи підозрюють, у той час як почуття, що породжувалось раніше здебільшого лише думками, перетвориться в ніщо.

Внутрішнє, тихе, так зване смиренне очікування кращого – насправді не що інше, як вимагання, якими б іншими красивими словами це не виражалося.

А кожна вимога – це пихатість. Один Бог має право вимагати! Христос теж прийшов до людей зі своїм Посланням не упрошуючи, а застерігаючи та вимагаючи. Так, Він давав роз’яснення Істини, але не тримав перед очима своїх слухачів винагороду як принаду, щоб спонукати їх стати кращими. Спокійно та строго Він велів тим, хто серйозно шукає: «Йдіть та дійте згідно з цим!»

Вимагаючи стоїть Бог перед людством, не заманюючи та упрошуючи, не жаліючись та журячись. Спокійно залишить Він тьмі всіх поганих, навіть усіх хитких, аби не піддавати більше нападам тих, хто прагне піднесення, і дати можливість решті ґрунтовно пережити все те, що вони вважають правильним, щоб вони усвідомили свої помилки!

18. ЩО ВІДДІЛЯЄ СЬОГОДНІ ТАК БАГАТО ЛЮДЕЙ ВІД СВІТЛА?

Як глибока ніч, залягає над цією землею ефірноматеріальна темрява! Вже дуже довго. Вона тримає землю у своїх задушливих обіймах, так тісно та міцно, що кожне світле відчуття, що підіймається, подібне до полум’я, яке без кисню втрачає силу, швидко меркне та вгасає.

Жахливе це ефірноматеріальне становище, яке проявляється нині найгіршим чином. Той, кому було б дозволено протягом лише п’яти секунд споглядати те, що відбувається, від страху втратив би усяку надію на спасіння! –

І все це викликано провиною самих людей. Провиною схильності до низького. При цьому людство стало найбільшим ворогом самому собі. І тепер навіть небагато тих, хто знову серйозно прагне до височин, наражається на небезпеку теж бути затягнутими в безодню, до якої інші прямують зараз із лячною швидкістю.

Це схоже на обволікання, за яким неодмінно йде убивче засмоктування. Засмоктування у грузьку, драглисту трясовину, в якій все беззвучно гине. Це вже не боротьба, а лише тихе, німе, жахливе задушення.

І людина цього не усвідомлює. Духовна інертність робить її сліпою перед згубним розвитком подій.

А трясовина безперестану випускає свої отруйні випари, які повільно зморюють тих, хто ще залишається сильним, не сплячим, щоб і вони, засинаючи, безсило потонули разом з іншими.

Так це зараз виглядає на цій землі. І це не картина, яку я таким чином розгортаю, а життя! Оскільки все ефірноматеріальне має форми, які створені та оживлені відчуттями людей, то такі події розігруються справді постійно. І це те оточення, яке очікує людей, коли їм доведеться покинути цю землю і їх не можна буде повести вгору до світліших та кращих сфер.

А тьма згущується все більше.

Тому наближується час, коли ця земля на якийсь період має бути віддана пануванню тьми, без прямої допомоги зі Світла, бо людство вимусило все це своїм волінням. Наслідки його воління повинні були призвести до такого кінця. – Це час, який було колись дозволено побачити Іоанну, час, коли Бог скриє Своє лице. –

Ніч навкруги. Але в найтяжчій нужді, коли всьому, в тому числі й кращому, теж загрожує небезпека потонути, водночас займається і вранішня зоря! Однак спочатку вранішня зоря несе муку великого очищення, що неминуче перед тим, як зможе початися спасіння всіх, хто серйозно шукає, бо нікому з тих, хто тягнеться до низького, не може бути простягнута рука допомоги! Вони впадуть у ту страшенну безодню, де тільки й можуть сподіватися на пробудження, через муки, які повинні викликати в них огиду до самих себе.

Ті, що досі могли глузливо та, здавалося б, безкарно чинити перешкоди на шляху тих, хто прагне вгору, замовкнуть та задумаються, поки нарешті з риданням та благанням не стануть молити про Істину.

Але тоді це буде для них не так легко; їх невтримно поведе через жорна залізних законів Божественної Справедливості, доки в переживанні вони не дійдуть до усвідомлення своїх помилок. –

У своїх подорожах я міг побачити, як запальним смолоскипом летіло серед інертних людських духів моє Слово, яке роз’яснює, що жодна людина не може мати Божественного, у той час як саме зараз докладається багато зусиль, аби відкрити Бога у собі, а разом з цим врешті й самому стати Богом!

Тому моє Слово часто пробуджувало занепокоєння, людство з обуренням намагається повстати проти нього, бо хоче слухати тільки заколисливі та заспокійливі слова, які здаються йому приємними!

Ті, хто так обурюється, просто боягузи, які найохочіше сховалися б від самих себе, аби тільки залишатися у мороці, де можна так приємно та спокійно мріяти, за власним бажанням.

Не кожний може це витримати – бути виставленим на світло Істини, яке ясно та нещадно показує вади та плями на вбранні.

Усмішками, глузуванням або ворожнечею вони хочуть завадити приходу дня, який дозволить ясно побачити, що їхній ідол – «я» – не може встояти, бо ноги в нього глиняні. Такі нерозумні лише розігрують самі з собою маскарад, за яким неминуче настає попільна середа. У своїх помилкових поглядах вони хочуть тільки обожувати самих себе і почувають себе при цьому по-земному добре, приємно. Вони від самого початку розглядають як ворога того, хто порушує їхній лінивий спокій!

Але на цей раз усе їхнє обурення їм нічого не дасть!

Самообожування, яке проявляється у ствердженні, що в людині є Божественне, подібне до брудного обмацування величі та чистоти вашого Бога, яке паплюжить Найсвятіше для вас, на що ви зводите погляд у найбільш блаженній довірі! –

Усередині вас стоїть вівтар, який повинен слугувати для шанування вашого Бога. Цей вівтар – ваша здатність до відчування. Якщо вона чиста, то має прямий зв’язок із Духовним і завдяки цьому – з Раєм! Тоді бувають такі моменти, коли ви теж можете повністю відчути близькість вашого Бога, як це часто трапляється в найтяжчому горі та найбільшій радості!

Тоді ви відчуваєте Його близькість так само, як її безперервно переживають вічні первостворені духовні в Раю, з якими ви тісно з’єднані в такі моменти. Сильне вібрування, викликане хвилюванням як у великій радості, так і в тяжкому болю, відтісняє на декілька секунд усе низько-земне далеко на задній план, і завдяки цьому звільнюється чистота відчуття, що негайно наводить цим міст до подібної чистоти, яка оживлює Рай!

Це найвище щастя людського духа. Вічні в Раю живуть у ньому постійно. Воно несе з собою чудову впевненість у захищеності. Вони цілком усвідомлюють тоді близькість свого великого Бога, у Силі Котрого вони стоять, але при цьому також розуміють, як дещо самоочевидне, що знаходяться на найвищій для них висоті і ніколи не будуть здатні узріти Бога.

Але це їх не пригнічує, навпаки, в пізнанні Його неприступної Величі вони черпають тріумфуючу подяку за Його невимовну милість, яку Він постійно проявляв до самовпевненого створіння.

І цим щастям може насолодитись навіть земна людина. Цілком слушно говорять, що у сповнені святості моменти земна людина відчуває близькість свого Бога. Але це стає блюзнірством, коли, виходячи з цього дивного мосту усвідомлення Божественної близькості, висувається твердження, що іскра Божества присутня в ній самій.

Пліч-о-пліч із цим твердженням іде також приниження Божественної Любові. Як можна міряти Божу Любов мірилом людської любові? Більше того, за цінністю ставити Її навіть нижче від цієї людської любові? Подивіться на людей, що уявляють собі Божественну Любов як найвищий ідеал, який лише безмовно терпить та до того ж усе прощає! Вони хочуть бачити Божественне в тому, що Воно терпляче переносить усі грубощі від більш низьких створінь, як це буває лише з найбільшим слабаком, з найбільш боягузливою людиною, котру за це зневажають. Задумайтеся ж над тим, яке страшенне безчестя криється в цьому!

Люди хочуть безкарно грішити, щоб потім врешті-решт ще й обрадувати свого Бога тим, що вони дозволять Йому простити їхню провину без власного спокутування! Щоб припускати таке, потрібна або безмірна обмеженість, лінивство, що заслуговує покарання, або усвідомлення власної безнадійної слабкості для того, щоб проявляти добре воління до прагнення ввись; але і те й інше однаково варте осуду.

Уявіть же собі Божественну Любов! Кришталево ясну, променисту, чисту та велику! Чи зможете ви при цьому подумати, що Вона може бути такою солодкаво-слабкою, принизливо поступливою, як того хотілося б людям? Вони хочуть звести хибну велич, там, де бажають слабкості, створюють хибний образ, аби лише якось обманути при цьому самих себе, заспокоїтися стосовно власних вад, які змушують їх слухняно служити тьмі.

Де ж при цьому свіжість та сила, що неодмінно належать до кришталевої чистоти Божественної Любові? Божественна Любов невіддільна від найбільшої строгості Божественної Справедливості. Вона навіть і є нею. Справедливість – це Любов, а Любов, у свою чергу, лежить лише в Справедливості. Тільки в цьому полягає і Божественне прощення.

Це вірно, коли церкви говорять, що Бог прощає все! І справді прощає! На противагу людині, яка довгий час вважає недостойним навіть того, хто спокутував яку-небудь малу провину, і такими думками бере на себе подвійну вину, бо діє в цьому не за Волею Бога. У цьому випадку людині бракує справедливості.

Діяння Божественної Творчої Волі очищує кожний людський дух від його вини – у власному переживанні або добровільному виправленні, – як тільки він спрямовується вгору.

Якщо він повертається з цих млинів Матеріальності до Духовного, то він постає чистим у Царстві свого Творця, і не має значення, як він согрішив колись! Таким же чистим, як той, хто не согрішив ще жодного разу. Але спочатку його шлях пройде через діяння Божественних законів, і в цьому факті запорука Божественного прощення, Його милості!

Чи не чується сьогодні раз по раз тривожне запитання: як Воля Бога могла допустити ці роки таких бід? Де ж любов, де справедливість? Запитує людство, запитують народи, а часто родини та окрема людина! Хіба ж це не має бути їй швидше доказом, що Божа Любов все-таки, мабуть, інакша, ніж хотілося б уявляти Її собі багатьом? Спробуйте хоча б один раз додумати до кінця Божу Любов, що все прощає, такою, якою Її гарячково намагаються зобразити! Без власного спокутування, такою, що все терпить та врешті-решт ще й великодушно прощає. Результат буде жалюгідним! Невже людина вважає себе настільки цінною, що від цього повинен страждати її Бог? Тобто, судячи з цього, ще ціннішою за Бога? Що тільки не криється в цій людській зарозумілості. –

При спокійному розмірковуванні ви неодмінно наштовхнетеся на тисячу перешкод і зможете дійти висновку лише тоді, коли применшите Бога, зробите Його недосконалим.

Але Він був, є і буде досконалим, яку б позицію не займали щодо цього люди.

Його прощення полягає у Справедливості. І не інакше. І лише в цій непохитній Справедливості полягає й велика Любов, яку досі так неправильно розуміли!

Відучіться міряти при цьому земними мірками. Божа Справедливість та Божа Любов стосуються людського духа. Матеріальне при цьому взагалі не враховується. Адже воно лише сформоване самим людським духом, і без духа в ньому немає життя.

Що ви мучитеся так часто через суто земні дрібниці, які ви відчуваєте як вину та які насправді виною не є?

Лише те, чого воліє дух під час вчинку, є вирішальним для Божественних законів у Творінні. Але ця духовна воля – не мисленнєва діяльність, а найглибше відчуття, справжнє воління в людині, яке одне тільки здатне привести в рух закони потойбіччя і справді приводить їх у рух автоматично.

Божественна Любов не може бути принижена людьми, бо в Ній перебувають у Творінні й залізні закони Його Волі, що спирається на Любов. І ці закони діють так, як поводить себе в Творінні людина. Вони можуть встановити для неї зв’язок аж до близькості її Бога або створити перепону, яку ніколи не можна буде зруйнувати, хіба що людина нарешті пристосується до них, що рівнозначно слухняності, у чому лише вона і зможе здобути своє спасіння, своє щастя.

Велике Діяння відлите як єдине ціле, в ньому нема недоліків, нема щілин. Кожний глупак, кожний дурень, який хоче, щоб було по-інакшому, розіб’є собі при цьому голову. –

Божественна Любов пряде лише те, що корисно для кожного людського духа, а не те, що радує його на землі та здається приємним. Вона виходить далеко за ці межі, бо панує над усім буттям. –

Зараз багато людей дуже часто думає: якщо слід очікувати горя, знищення, щоб досягти великого очищення, то Бог має бути таким справедливим, що спочатку надішле проповідників покаяння. Адже людина має бути попереджена завчасно. Де ж Іоанн, який провістить грядуще?

Це злощасні люди, які вважають себе великими у порожнечі свого мислення! За цими вигуками ховається лише зовсім порожня зарозумілість. Адже вони ж батожили б його, кинули б у в’язницю!

Відкрийте ж очі та вуха! Але танцюючи, люди легковажно обминають усі біди та нужду своїх ближніх! Не хочуть ні бачити, ні чути! –

Та проповідник покаяння йшов попереду, ще дві тисячі років тому, Слово, що стало людиною, йшло слідом за ним. Але люди ревно силкувалися стерти, затьмарити чистий блиск Слова, щоб притягальна сила Його сяйва поступово згасла. –

А всім тим, хто хоче звільнити Слово від ліан, що обплутують Його, доводиться невдовзі відчути, як посланці тьми гарячково намагаються перешкодити усякому радісному пробудженню!

Але сьогодні не повториться знову те, що відбувалося за часів Христа! Тоді прийшло Слово! Людство мало свою свободу волі і переважно прийняло тоді рішення відхилити Його, відмовитися від Нього! З того часу воно підпало під закони, які автоматично приєдналися до проявленого тоді таким чином вільного рішення. На вибраному ними самими шляху люди знайшли згодом усі плоди свого власного воління.

Та незабаром коло замкнеться. Це скупчується все більше та нагромаджується як вал, що невдовзі завалиться на людство, яке у духовній тупості продовжує жити ні про що не підозрюючи. У кінці, в годину здійснення, свободи вибору в людей, звичайно, більше не залишиться!

І тоді їм доведеться пожати те, що вони посіяли у той час та пізніше на своїх хибних шляхах.

Сьогодні на цій землі знову інкарновані для розплати всі ті, хто колись, за часів Христа, відкинув Слово. Сьогодні вони вже не мають права на попереднє застереження та повторне рішення. За дві тисячі років у них було доволі часу одуматися! І той, хто сприймає Бога та Його Творіння у хибному тлумаченні і не намагається осягти це чистіше, той не сприйняв це взагалі. Та навіть набагато гірше, бо хибна віра утримує від осягання Істини.

Але горе тому, хто фальсифікує або викривлює Істину, щоб через це збільшити кількість своїх прихильників, бо в зручнішій формі вона й приємніша. Він не тільки звалює на себе провину за фальсифікацію та введення в оману, а й до того ж несе всю відповідальність за тих, кого зміг притягнути до себе, роблячи це зручнішим та сприйнятливішим. Йому не буде подана допомога, коли прийде його час розплати. Він звалиться в безодню, звідки не може бути повернення, і по праву! – Це теж було дозволено побачити Іоанну та застерегти від цього в своєму Одкровенні.

І коли почнеться велике очищення, то цього разу в людини не залишиться часу обурюватися або навіть опиратися розвиткові подій. Божественні закони, про які людина так охоче створює собі хибне уявлення, проявляться тоді невблаганно.

Саме в час найбільших із тих жахів, які коли-небудь зазнавала земля, людство нарешті довідається, що Любов Божа дуже далека від тої м’якотілості та слабкості, які насмілювалася приписувати Їй людина.

Більш ніж половині усіх людей, які живуть у теперішній час, взагалі не місце на цій землі!

Протягом тисячоліть це людство так опустилося, так інтенсивно живе у темряві, що у своєму нечистому волінні воно навело багато мостів до темних сфер, які знаходяться значно нижче від рівня цієї землі. Там живуть ті, що глибоко опустилися, чия ефірноматеріальна вага ніколи не дозволила б їм піднятися до цього земного рівня.

У цьому був захист як для всіх, хто живе на землі, так і для самих цих темних. Вони відділені природним законом ефірноматеріального тяжіння. Там, унизу, вони можуть давати волю своїм пристрастям, будь-якій низькості, не завдаючи цим шкоди. Навпаки. Безборонно віддаючись своїм пристрастям, вони уражають там лише собі подібних, так само як і ті у свою чергу зганяють свої пристрасті на них. Таким чином вони страждають взаємно, що веде до визрівання, а не до збільшення тягаря вини. Бо в стражданні колись може пробудитися відраза до самого себе, а разом з цим і бажання покинути це царство. З часом це бажання призводить до болючого відчаю, який врешті-решт може викликати найгарячіші молитви й разом з цим серйозне воління до виправлення.

Так мало відбуватися. Але через хибне воління людей сталося по-інакшому!

Своїм темним волінням люди навели міст до області тьми. Разом з цим вони простягли руку тим, хто там живе, дали їм змогу через силу притягання подібного піднятися на землю. Тут вони, звичайно, знайшли і нагоду для нової інкарнації, яка ще не була передбачена для них згідно з нормальним ходом подій у Світобудові.

Бо на земному рівні, де вони можуть жити спільно зі світлішими та кращими завдяки посередництву грубоматеріального, вони лише завдають шкоди і цим звалюють на себе нову провину. У своїх низинах вони не могли б цього робити, бо їх низькість приносить подібним до них лише користь, тому що в цьому вони врешті-решт пізнають тільки самих себе та вчаться огиді до цього, що сприяє виправленню.

Людина ж порушила цей нормальний хід усього розвитку, через низьке використання своєї вільної волі, за допомогою якої вона сформувала ефірноматеріальні мости до області тьми, так що ті, хто опустився туди, змогли ринутися на земний рівень, як зграя, і тепер, тріумфуючи, населяють більшу його частину.

Через те, що світлим душам доводиться відступати перед тьмою там, де вона закріпилася, темнішим душам, які неправедно потрапили на земний рівень, було легко досягти інкарнації іноді й там, де інакше прийшла б лише світла душа. Темна душа знаходила при цьому опору через кого-небудь з оточення майбутньої матері, що давало їй змогу утвердитися та відтіснити світле, навіть якщо мати чи батько належали до світліших.

Цим пояснюється й та загадка, чому багато блудних овець могли прийти до добрих батьків. Але якщо майбутня мати краще стежить за собою та своїм близьким оточенням, за тими, з ким вона спілкується, цього статися не може.

Таким чином, у цьому треба розпізнавати лише Любов, коли остаточний прояв законів з повною справедливістю змете нарешті з земного рівня тих, кому тут не місце, так що вони зваляться у те царство тьми, до якого за родом своїм і належать. Внаслідок цього вони вже не зможуть заважати світлішому у сходженні та звалювати на себе нову провину, а може ще й дозріють в огидності своїх власних переживань. – –

Звичайно, прийде час, який залізною хваткою стисне серця всіх людей, коли духовна зарозумілість буде зі страшною невблаганністю викоренена в кожному людському створінні. Тоді щезнуть і всі сумніви, які ще заважають людському духові пізнати, що Божественне перебуває не в ньому, а високо над ним. Що на вівтарі його внутрішнього життя може стояти лише Його найчистіший образ, на який він стане споглядати у смиренній молитві. –

Це не помилка, а провина, коли людський дух визнає, що теж хоче бути Божественним. Така пихатість повинна викликати його падіння, бо це рівнозначне спробі вихопити скіпетр з десниці свого Бога, опустити Його на той рівень, який займає людина та якому вона досі зовсім не відповідала, бо бажала більшого та звертала погляд до висот, котрих ніколи не зможе досягти, не зможе навіть пізнати. Таким чином, вона недбало випускала з уваги всю реальність та зробила саму себе не тільки абсолютно некорисною у Творінні, а й набагато гірше – прямим шкідником!

У кінці її власна хибна позиція призведе до того, що зі зловісною ясністю їй буде доведено, що у своєму нинішньому, такому глибоко деградованому стані вона не значить навіть тіні Божественності. Увесь скарб земного знання, який вона з великими зусиллями накопичила протягом тисячоліть, перетвориться в ніщо перед її враженим поглядом; безпорадно переживе вона сама на собі, як плоди її односторонніх земних прагнень стануть некорисними, а часом навіть перетворяться у прокляття для неї. Тоді нехай згадає про свою «Божественність», якщо зможе! – –

Назустріч їй невблаганно прогримить: «На коліна, створіння, перед твоїм Богом та Господом! Не намагайся блюзнірськи підносити себе до Бога!» – –

Оригінальничанню ледачого людського духа прийде кінець. –

Лише тоді це людство зможе подумати про сходження. І саме в цей час завалиться все, що не стоїть на праведній основі. Псевдобуття, лжепророки та об’єднання, які утворюються навколо них, розпадуться самі в собі! Разом з цим стануть явними і хибні дотеперішні шляхи.

Тоді багато самовдоволених, мабуть, із жахом усвідомлять, що стоять перед прірвою і швидко сповзають униз під хибним керівництвом, у той час як вони пихато гадали, що у сходженні вже наближуються до Світла! Усвідомлять, що відчинили захисні ворота, не маючи за ними повної сили для оборони. Що накликали на себе небезпеки, яких вони б уникнули у ході природного розвитку. Благо тому, хто знайде тоді правильний шлях до повернення!

19. ЦЕ БУЛО КОЛИСЬ… !

Лише три слова, та діють як заклинання, бо мають у собі характерну властивість відразу ж викликати у кожної людини якесь особливе відчуття. Рідко бувають ці відчуття однакові. Аналогічно дії музики. Так само як музика, ці три слова теж знаходять шлях прямо до духа людини, до її істинного «я». Звичайно, лише у тих, хто не утримує дух у собі повністю замкненим і таким чином ще не втратив істинну людяність тут, на землі.

Однак кожна людина при цих словах мимоволі відразу ж згадає про яке-небудь колишнє переживання. Воно живим постане перед нею, а разом з образом – і відповідне відчуття.

В одного це сповнена туги ніжність, щастя, що стискає душу, або тихе, нездійсненне томління. Проте в іншого – гордість, гнів, жах або ненависть. Людина завжди подумає про щось колись пережите, що справило на неї надзвичайне враження, хоча вона й вважала, що воно вже давно згасло в ній.

Та ніщо не згасло в ній, ніщо не втратилося з того, що вона насправді пережила колись у собі. Все це й понині вона може називати своїм, як справді набуте і таким чином нетлінне. Але знову ж таки лише пережите! Ніщо інше не може виникнути при цих словах.

Людині треба одного разу звернути на це увагу з сумлінністю та недремним чуттям, тоді вона невдовзі усвідомить, що в ній справді живе, а що можна назвати мертвим, бездушною шкаралупою безцільних спогадів.

Для людини, під якою нам не слід розуміти тіло, доцільно та корисно лише те, що протягом її земного життя справило на неї досить глибоке враження, щоб накласти на її душу відбиток, який не пропаде, який не можна стерти. Лише такі відбитки мають вплив на формування людської душі й разом з цим надалі сприяють також безупинному розвиткові духа.

Отже, насправді пережитим і таким чином засвоєним є тільки те, що залишає таке глибоке враження. Все інше проноситься безслідно або, в кращому разі, служить лише допоміжним засобом для підготовки подій, здатних викликати такі сильні враження.

Благо тому, хто володіє великою кількістю таких сильних переживань, все одно, що викликало їх, – радість чи страждання, бо залишені ними враження коли-небудь стануть найціннішим з того, що бере з собою людська душа у дорогу до потойбіччя. –

Чисто земна розсудкова праця, характерна для сьогодення, при правильному застосуванні корисна лише для полегшення тілесного земного буття. Якщо ретельно подумати, то це і є справжня кінцева мета будь-якої діяльності розсудку! Врешті-решт вона ніколи не дає іншого результату. У будь-якій вченій мудрості, все одно в якій сфері, а також у будь-якій праці, чи то в державній діяльності, чи в сім’ї, стосовно окремої людини чи народів, чи, нарешті, й усього людства.

Але, на жаль, все беззастережно підкорилося лише розсудку й разом з цим перебуває у тяжких ланцюгах земної обмеженості здатності до осягнення, що, звичайно, мусило спричинити та ще спричинить згубні наслідки у будь-якій діяльності і будь-якому розвитку подій.

Є лише один виняток у цьому на всій цій землі. Але цей виняток пропонує нам зовсім не церква, як багато хто подумає та як мало бути, а мистецтво! В ньому розсудок неминуче грає вторинну роль. А там, де бере верх розсудок, мистецтво відразу зводиться до ремесла, воно глибоко падає, негайно та абсолютно незаперечно. Це логічний наслідок, який у своїй простій природності взагалі не може бути інакшим. Тут не можна знайти жодного винятку.

Однак такий самий висновок треба зробити, звичайно, й відносно всього іншого! Невже це не змушує людину замислитися? Адже тоді наче полуда спаде з її очей. Тому, хто мислить та порівнює, це цілком ясно скаже, що й в усьому іншому, де панує розсудок, можна отримати лише ерзац, дещо неповноцінне! Виходячи з цього факту, людині треба усвідомити, яке місце належить розсудкові за природою, якщо повинно виникнути щось правильне та цінне!

Досі лише мистецтво народжувалося з діяльності живого духа, з відчуття. Тільки воно мало природне, тобто нормальне і здорове, джерело та розвиток. Однак дух проявляє себе не в розсудку, а у відчуттях, та виражається лише у тому, що звикли називати «душевним станом». Саме те, над чим полюбляє глузувати та насміхатися сьогоднішня така незмірно горда собою людина розсудку. Цим вона глумиться над найціннішим в людині, більше того, саме над тим, що взагалі робить людину людиною!

З розсудком дух не має нічого спільного. Якщо людина, нарешті, захоче покращення в усьому, то їй треба звернути увагу на слова Христа: «По ділах їхніх пізнаєте їх!» Час, коли це відбудеться, настав.

Лише діяння духа від свого джерела несуть в собі життя, а разом з цим тривалість та стійкість. А все інше має розпастися, коли мине час його цвітіння. Як тільки настане пора збирати врожай, внутрішня порожнеча стане очевидною!

Подивіться хоча б на історію! Одне лише діяння духа, тобто мистецтво, пережило народи, вже згублені діяльністю свого неживого, холодного розсудку. Їхнє велике, славнозвісне знання не змогло врятувати їх від цього. Цим шляхом пішли єгиптяни, греки, римляни, пізніше також іспанці та французи, тепер німці, – але твори справжнього мистецтва пережили їх усіх! Вони і не зможуть ніколи загинути. Але ніхто не побачив строгої закономірності у повторенні цього розвитку подій. Жодна людина не подумала про те, щоб докопатися до справжнього коріння цього тяжкого зла.

Замість того щоб знайти його та покласти край занепаду, що завжди повторюється, йому сліпо підкорилися та з плачем і наріканням піддалися цьому великому «нічого не вдіяти».

Тепер на кінець це вразить усе людство! Багато лиха вже позаду, але ще більше стоїть перед нами. І глибока скорбота проходить щільними рядами тих, хто частково вже зараз цим уражений.

Згадайте про всі ті народи, яким уже довелося занепасти, щойно вони досягли розквіту, у найвищій точці розвитку розсудку. Плоди, що дозріли в період розквіту, були повсюди одні й ті самі! Аморальність, безсоромність та розбещеність у різному вигляді, слідом за якими неминуче йшли занепад та крах.

Безумовна подібність досить очевидна для кожного! І кожна людина, що думає, повинна знайти в цьому розвиткові подій цілком визначений характер та послідовність найсуворіших законів.

Один за одним кожний з цих народів мусив врешті-решт усвідомити, що його велич, могутність та пишнота були лише уявними, утримувалися тільки насильством та примусом, не були зміцнені в собі здоровою основою.

Розкрийте ж очі, замість того щоб впадати в розпач! Подивіться навколо, здобудьте науку з минулого, порівняйте це з посланнями з Божественного, які вже тисячоліття тому дійшли до вас, і ви неодмінно знайдете коріння роз’їдаючого зла, що одне тільки й створює перешкоду для сходження всього людства.

Лише тоді, коли зло буде остаточно викоренене, відкриється шлях до загального сходження, не раніше. І тоді воно буде постійним, бо зможе мати в собі живоносність духа, що досі було виключене. –

Перш ніж ми зупинимося на цьому докладніше, я хочу роз’яснити, що таке дух – єдине справді живе в людині. Дух – це не дотепність та не розсудок! Дух також не є набутим знанням. Тому буде помилкою називати людину «духовно багатою», якщо вона багато що проштудіювала, прочитала, спостерігала та вміє добре говорити про це. Або якщо вона вражає гарними ідеями та розсудковою дотепністю.

Дух – це щось зовсім інше. Він є самостійною якістю, що походить з подібного йому світу, котрий є інакшим, ніж частина, до якої належить Земля, а тим самим і фізичне тіло. Духовний світ лежить вище, він утворює верхню та найлегшу частину Творіння. Ця духовна частина в людині внаслідок своєї якості несе в собі завдання повернутися до Духовного, як тільки від неї відділяться всі матеріальні оболонки. Прагнення до цього вивільнюється при цілком визначеному ступені зрілості та веде її тоді вгору до подібного їй роду, силою притягання якого вона підіймається.*

Дух не має нічого спільного з земним розсудком, а лише з тою властивістю, яку називають «душевний стан». Тобто поняття «духовно багатий» рівнозначне «душевному», а зовсім не розсудковому.

Щоб легше виявити цю різницю, людині треба скористатися фразою: «Це було колись!» Дуже багато з тих, хто шукає, знайдуть завдяки цьому деяке прояснення. Якщо вони уважно постежать за собою, то зможуть дізнатися, що ж протягом їхнього земного життя було корисним для душі, а що слугувало лише для полегшення умов існування та діяльності в земному середовищі. Тобто що має не лише земну, але й потойбічну цінність, а що слугує виключно земним потребам, однак для потойбіччя не має ніякої цінності. Одне людина зможе взяти з собою, однак інше зі сконом залишить, бо місце йому тільки тут, тому що в подальшому воно не зможе принести їй ніякого вжитку. Те, що вона залишає, є лише інструментом для земних подій, допоміжним засобом для земного буття, та нічим іншим.

Якщо ж цей інструмент використовується не лише як такий, а оцінюється значно вище, то він, звичайно, не може відповідати цій висоті, він на хибному місці, що природним чином тягне за собою й різноманітні вади, які з часом призводять до зовсім згубних наслідків.

Найвищий з таких інструментів – земний розсудок, котрий, як продукт людського мозку, повинен нести в собі обмеженість, котрий завжди залишається підкореним усьому тілесно-грубоматеріальному через свою власну якість. Адже продукт і не може бути інакшим, ніж його джерело. Він завжди залишається прив’язаним до роду свого джерела. Так само і діяння, що виникають через такий продукт.

Для розсудку з цього природним чином виходить найвужча, лише земна здатність до осягнення, тісно зв’язана з простором та часом. Оскільки він походить з Грубої матеріальності, що мертва сама по собі та не несе в собі власного життя, то він теж не має живої сили. Ця обставина розповсюджується, звичайно, і на всю діяльність розсудку, для якого через це неможливо вкласти в свої діяння щось живе.

У цьому непохитному природному процесі знаходиться і ключ до похмурих подій протягом людського буття на цій маленькій Землі.

Ми повинні, нарешті, навчитись відрізняти дух від розсудку, живе ядро людини від її інструменту! Якщо ж цей інструмент підноситься вище живого ядра, як відбувалося досі, то це тягне за собою щось нездорове, що вже при виникненні має нести в собі зародок смерті, у той час як живе, найвище, найцінніше таким чином задушується, зв’язується, відрізається від своєї необхідної діяльності, доки в неминучому краху мертвої споруди не підніметься з руїн, вільне, але недозріле.

А тепер замість слів «це було колись» поставимо перед собою питання: «Як було в давніші часи?» Наскільки інший вплив. Зразу ж помітна велика різниця. Перше питання звертається до відчуття, пов’язаного з духом. Друге – до розсудку. При цьому постають зовсім інші картини. Вони від самого початку звужені, холодні, без життєвого тепла, тому що розсудок не може дати нічого іншого.

Найбільшою ж провиною людства від самого початку є те, що цей розсудок, який може створювати лише неповноцінне та безжиттєве, воно піднесло на високий п’єдестал та у поклонінні стало прямо-таки танцювати навколо нього. Йому дали місце, яке мало зберігатися лише за духом.

Таке починання в усьому протистоїть установленням Творця, а разом з цим і природі, бо вони закріплені в її процесах. Тому ніщо й не може привести до своєї істинної мети, а все повинно зазнати краху в той момент, коли мають настати жнива. Інакше й бути не може, навпаки, це природний розвиток подій, який можна передбачити.

Лише у чистій техніці, у всіх галузях індустрії по-іншому. Завдяки розсудку вона вже досягла великої висоти та в майбутньому піде ще набагато далі! Але цей факт слугує лише доказом істинності моїх роз’яснень. В усьому техніка є та завжди залишиться тільки чисто земною, мертвою. Оскільки ж розсудок теж належить до всього земного, то в техніці він здатен до блискучого розвитку, до створення справді великого. Тут його справжнє місце, його істинне завдання!

Але там, де треба взяти до уваги також «живе», тобто чисто людське, одного розсудку за його родом не вистачає і тому він повинен відмовити, якщо при цьому ним не керує дух! Бо лише дух – це життя. Успіх у цілком визначеному роді може принести завжди лише діяльність подібного роду. Тому земний розсудок ніколи не зможе діяти в духові! З цієї причини тяжким злочином цього людства стало те, що воно поставило розсудок над життям.

Таким чином людина повністю перевернула своє завдання всупереч творчому, тобто абсолютно природному призначенню, поставила його, так би мовити, з ніг на голову, надавши найвище місце, що належить живому духу, розсудкові, що має друге та лише земне місце. Через це, знов-таки, цілком природним є те, що з цього часу вона змушена напружено шукати шлях знизу вгору, причому поставлений зверху розсудок зі своєю обмеженою здатністю до осягнення перешкоджає усякому більш широкому оглядові, замість того щоб завдяки духу дивитися зверху вниз.

Якщо вона захоче пробудитися, то буде змушена спочатку «перевести стрілки». Те, що зараз зверху, розсудок, поставити на відведене йому від природи місце, а дух знову підняти до головного положення. Ця необхідна перестановка вже не така легка для сьогоднішньої людини. –

Переворот, заподіяний колись людьми й так радикально спрямований проти Волі Творця, тобто проти законів природи, і був власне «гріхопадінням», наслідки якого не могли бути більш жахливими, бо потім воно переросло у «первородний гріх», оскільки піднесення розсудку до одноособового володаря, у свою чергу, природним чином потягло за собою те, що таке одностороннє плекання та діяльність з часом односторонньо зміцнили й мозок, так що розвивалась лише та його частина, яка мала виконувати роботу розсудку, а друга змушена була занепасти. У результаті ця занепала від нехтування частина сьогодні може ще діяти лише як ненадійний мозок сновидінь, який до того ж знаходиться під сильним впливом так званого денного мозку, котрий приводить у дію розсудок.

Таким чином, частина мозку, яка має формувати міст до духа або, точніше кажучи, міст від духа до всього земного, паралізована, зв’язок перерваний або, щонайменше, дуже сильно ослаблений, внаслідок чого людина перетнула для себе й усю діяльність духа, а цим і можливість зробити свій розсудок «одушевленим», одухотвореним та оживленим.

Обидві частини мозку повинні були розвиватися абсолютно рівномірно, для спільної гармонійної діяльності, так само як і все в тілі. Дух – керуючи, розсудок – виконуючи тут, на землі. Те, що через це і все функціонування тіла, та навіть воно саме ніяк не можуть бути такими, якими їм слід бути, цілком зрозуміло. Адже такий розвиток подій природним чином відбивається на всьому! Бо тим самим головне для всього земного відсутнє!

Легко зрозуміти, що разом з цим перетинанням було зв’язане також віддалення та відчуження від Божественного. Адже шляху до цього більше не було.

Врешті-решт це, у свою чергу, мало той негативний наслідок, що вже протягом тисячоліть, через успадкування, що все наростає, тіло усякої народжуваної дитини приносить з собою на землю такий великий передній розсудковий мозок, що з цієї причини кожна дитина з самого початку легко підкорюється розсудку, як тільки цей мозок починає діяти на повну силу. Провалля між двома частинами мозку стало тепер таким великим, співвідношення їхніх функціональних можливостей таким нерівним, що для більшості людей вже неможливо досягти виправлення без катастрофи.

Нинішня людина розсудку вже не є нормальною людиною, навпаки, їй бракує будь-якого розвитку головної частини мозку, що потрібна повноцінній людині, бо протягом тисячоліть вона дозволяла їй чахнути. У кожної людини розсудку без винятку є лише скалічений нормальний мозок! Тому вже протягом тисячоліть мозкові каліки панують на землі, розглядають нормальну людину як ворога та намагаються пригнітити її. У своїй недорозвиненості вони думають, що роблять дуже багато, і не знають, що нормальна людина спроможна зробити в десять разів більше та створює тривкі витвори, досконаліші, ніж сьогоднішні зусилля! Для того, хто справді серйозно шукає, відкритий шлях до цієї здатності!

Але для людини розсудку буде вже не так легко стати здатною осягти що-небудь з того, що відноситься до діяльності цієї занепалої частини її мозку! Вона цього просто не зможе, навіть якщо й захоче, і лише через свою добровільну обмеженість вона висміює все те, що недосяжне для неї та що через її справді відсталий, ненормальний мозок вже ніколи й не буде осягнуте нею.

Саме в цьому криється найжахливіша частина прокляття цього неприродного викривлення. Безумовно необхідна для нормальної людини гармонійна співпраця обох частин людського мозку цілком виключена для нинішніх людей розсудку, яких називають матеріалістами. –

Бути матеріалістом – це зовсім не похвала, а свідчення занепалого мозку.

Таким чином, на цій землі досі панує неприродний мозок, діяльність якого, зрозуміло, врешті-решт має також привести до невтримного краху в усьому, бо все, чого б він не захотів досягти, звичайно, вже з самого початку криє в собі дисгармонію та хворобливість через його занепалість.

У цьому тепер вже нічого не змінити, навпаки, необхідно спокійно дозволити, щоб у природному розвитку подій настав крах. Але тоді настане день воскресіння для духа, а також і нове життя! Таким чином з тисячолітнім керуванням раба розсудку буде покінчено назавжди! Ніколи вже не зможе він піднятися, бо докази та власні переживання змусять його – хворого та зубожілого духом – добровільно підкоритися нарешті тому, що він не зміг зрозуміти. Ніколи вже він не отримає нагоди виступити проти духа – ані з глузуванням, ані з насильством під личиною права, як це було застосовано й проти Сина Божого, Котрому доводилося боротися проти цього.

Тоді ще був час відвернути багато лиха. А тепер вже нема, бо порушений тим часом зв’язок між обома частинами мозку вже не можна відновити.

Знайдеться багато людей розсудку, які знову захочуть поглузувати над поясненнями цієї доповіді, але при цьому, як і завжди, окрім порожніх лозунгів вони не зможуть навести жодного справді об’єктивного спростування. Однак кожний, хто серйозно шукає та мислить, повинен сприйняти таке сліпе завзяття лише як нове підтвердження того, що я тут висловив. Ці люди просто не можуть, навіть якщо намагаються. Тому відтепер будемо вважати їх хворими, котрим незабаром буде потрібна допомога, і… спокійно почекаємо.

Не треба ні боротьби, ні актів насилля, щоб добитися необхідного прогресу, бо кінець настане сам собою. Так само і тут природний розвиток подій проявиться у непорушних законах усіх взаємодій абсолютно невблаганно та точно. – –

Тоді, згідно з багатьма провіщаннями, має з’явитися «нова генерація». Але складатися вона буде не тільки з новонароджених, наділених «новим чуттям», які вже спостерігаються зараз в Каліфорнії та Австралії, а головним чином з людей, що вже живуть, котрі незабаром стануть «видющими» завдяки багатьом прийдешнім подіям. Тоді вони будуть мати те ж саме «чуття», що й ці новонароджені, бо це чуття – не що інше, як здатність стояти у Світобудові з відкритим, не стиснутим духом, що більше не дозволяє обмеженості розсудку пригнічувати себе. Тим самим буде усунений і первородний гріх!

Але все це не має нічого спільного з властивостями, які досі називалися «окультними здібностями». Це буде тоді просто нормальна людина, якою вона й має бути! «Стати видющим» не має нічого спільного з «ясновидством», а означає «розуміння», пізнання.

Тоді люди будуть здатні дивитися на все без стороннього впливу, що означає не що інше, як об’єктивно оцінювати. Вони побачать людину розсудку такою, якою вона насправді є, з такою небезпечною для неї та її довкілля обмеженістю, з якої водночас походять самовпевнена жага влади та претензія на правоту, що, по суті, належать до неї.

Вони також побачать, як у строгій послідовності все людство в тій чи іншій формі страждало під цим ярмом протягом тисячоліть та як ця ракова пухлина, наче запеклий ворог, завжди була спрямована проти розвитку вільного людського духа, тобто головної мети в бутті людини! Ніщо не сховається від них, у тому числі й гірка істина, що нещастя, всі страждання, кожне падіння мали коїтися через це зло та що виправлення ніколи не могло настати, бо всяке розуміння було виключене з самого початку через обмеження здатності до осягнення.

Однак разом з цим пробудженням припиниться й усякий вплив, усяка влада цих людей розсудку. На всі часи, бо тоді розпочнеться нова, краща епоха для людства, в якій старе більше не зможе утриматися.

Таким чином настане необхідна перемога духа над неспроможним розсудком, якої сьогодні вже з нетерпінням очікують сотні тисяч. Багато з тих, хто досі належав до введених в оману мас, при цьому ще усвідомлять, що досі тлумачили слово «розсудок» абсолютно хибно. Більшість просто сприймала його як ідола, без усякої перевірки, лише тому що й інші уявляли його таким і тому що усі його прихильники за допомогою насильства та законів завжди вміли розігрувати з себе непогрішимих, безмежних владик. Тому багато людей взагалі не намагається виявити свою справжню порожнечу та недоліки, що криються за цим.

Щоправда, є ще й інші, хто вже протягом десятиліть з наполегливістю та переконанням веде таємну, а частково й відкриту боротьбу з цим ворогом, часом зазнаючи найтяжчих страждань. Але вони борються, не знаючи самого ворога! І це, звичайно, перешкоджало успіху. Робило його неможливим з самого початку. Меч борців був погано загостреним, бо постійно завдавав удари по другорядних позиціях та тупився. А через це другорядне вони постійно били вбік, у порожнє, марнували власні сили та вносили лише розкол у свої ряди.

Насправді на всьому фронті є лише один ворог людства – досі необмежене панування розсудку! Це було великим гріхопадінням, найтяжчою провиною людства, що потягнула за собою все зло. Це стало первородним гріхом, і це також є Антихрист, про якого провіщено, що він підійме голову. Кажучи ясніше, панування розсудку – це його знаряддя, за допомогою якого люди опинилися в його владі. Його, ворожого Богу, самого Антихриста… Люцифера!**

Ми стоїмо посеред цього часу! Нині він перебуває у кожній людині, готовий згубити її, бо його діяльність негайно тягне за собою відвернення від Бога як цілком природний наслідок. Він ізолює дух, тільки-но йому дозволяється панувати.

Тому нехай людина пильно стоїть на сторожі. –

Але через це їй треба не применшувати свій розсудок, а зробити його інструментом, чим він і є, однак не керуючою волею. Не господарем!

Людина прийдешньої генерації зможе дивитись на минулий час лише з огидою, жахом та соромом. Приблизно так, як відбувається з нами, коли ми заходимо у стародавню камеру тортур. Тут ми також бачимо бридкі плоди господарювання холодного розсудку. Адже безперечно, що людина, котрій притаманна хоча б якась душевність, а отже діяльність духа, ніколи не вигадала б подібних жахів! Щоправда, в цілому і сьогодні не інакше, лише трохи прикрашено, і масова злиденність – такий самий прогнилий плід, як і тортури, що застосовувались у той час до окремих людей.

Коли в майбутньому людина озирнеться назад, то не переставатиме хитати головою. Вона запитуватиме себе, як можна було спокійно терпіти такі хибні погляди протягом тисячоліть. Відповідь, звичайно, проста: під тиском насильства. Куди не глянь, це можна ясно побачити повсюди. Не кажучи вже про часи сивої давнини, нам варто лише зазирнути у вже згадані камери тортур, які й сьогодні можна побачити повсюди та які використовувалися не так давно.

Ми здригаємося, коли дивимося на ці старі знаряддя. Скільки холодної жорстокості в них, скільки звірства! Навряд чи хтось із людей сьогодення сумніватиметься в тому, що в тих колишніх діях крилося найтяжче злочинство. Стосовно злочинців учинялося таким чином ще більше злочинство. Але в ці підвали грубо кидали й багатьох невинних, вирваних з сімей та позбавлених свободи. Які стогнання завмирали тут, які крики болю тих, хто зовсім беззахисним був кинутий на свавілля мучителів. Людям доводилося терпіти такі муки, про які й подумати не можна без жаху та огиди.

Кожний мимоволі спитає себе, чи справді для людини було можливим те, що творилося над цими беззахисними, та ще й під прикриттям правосуддя. Правосуддя, встановленого колись лише за допомогою насильства. І ось тепер у підозрюваних виривали визнання своєї вини знову ж таки за допомогою фізичного болю, аби потім мати можливість спокійно умертвити їх. Навіть якщо це визнання вини давалося лише з примусу, аби уникнути цих несамовитих фізичних мук, суддям цього було достатньо, бо їм це було потрібно для дотримання «букви» закону. Невже ці тупоумні насправді думали, що завдяки цьому змогли обілити себе і перед Божественною Волею та звільнитися від головного закону, що невблаганно працює, – закону взаємодії?

Або всі ці люди були виродками із середовища найзапекліших злочинців, які взялися судити інших, або ж у цьому так ясно виявилася хвороблива обмеженість земного розсудку. Чогось середнього бути не може.

Згідно з Божественними законами Творіння жоден сановник, жоден суддя, все одно, яку посаду він займає тут, на землі, у своїх діях ніколи не повинен стояти під захистом цієї посади, а навпаки, як і кожна інша людина, він один та суто особисто, без захисту, повинен сам нести повну відповідальність за все, що він чинить на своїй посаді. Не лише духовно, а також і по-земному. Тоді кожний буде ставитися до цього значно серйозніше, сумлінніше. І так звані «помилки» з непоправними наслідками, безсумнівно, не будуть траплятися так легко. Не кажучи вже про фізичні та душевні страждання тих, кого це торкнулося, та їхніх близьких.

Але розгляньмо далі тему процесів над так званими «відьмами», що теж належить до цього!

Хто коли-небудь отримував доступ до судових актів у таких процесах, той у запалі пекучого сорому хотів би ніколи не бути прирахованим до цього людства. Якщо у ті часи яка-небудь людина мала лише відомості про цілющі трави, чи з практичного досвіду, чи з переказів, та цим допомагала стражденним людям, які просили її про це, то вона неминуче потрапляла за це під такі тортури, від яких її врешті-решт позбавляла лише смерть на вогнищі, якщо її тіло не гинуло раніше від цих звірств.

Навіть тілесна краса могла у ті часи стати приводом до цього, особливо цнотливість, що не була готова підкоритися чиїйсь волі.

А далі жахи інквізиції! Лише порівняно небагато років відділяють нас від «тих часів»!

І як сьогодні ми визнаємо це несправедливістю, так само відчував тоді й народ. Бо він був ще не зовсім такий стиснутий «розсудком», подекуди в нього ще проривалося відчуття, дух.

Хіба сьогодні не визнають у всьому цьому цілковиту обмеженість? Безвідповідальну глупоту?

Про це говорять з почуттям зверхності та знизуючи плечима, але по суті в цьому нічого не змінилося. Обмежена зарозумілість стосовно всього незрозумілого все ще точно така ж! Тільки замість тортур сьогодні під рукою публічне глузування над усім, чого не розуміють через власну обмеженість.

Багатьом варто було б хоч раз усвідомити свої помилки та серйозно задуматись над цим, не шкодуючи себе. Герої розсудку, тобто не зовсім нормальні люди, з самого початку вбачають шахрая, часто й перед судом, у кожній людині, якщо в неї є здібності знати що-небудь недоступне для інших, можливо, й споглядати ефірноматеріальним зором Ефірноматеріальний світ, наче природне явище, у чому через зовсім короткий час вже не будуть сумніватися, а тим більше жорстоко боротися з цим.

І горе тому, хто й сам не знає, що з цим робити, а з усією наївністю говорить про те, що він побачив та почув. Йому слід побоюватися цього, як першим християнам при Нероні з його завжди готовими на вбивство помічниками.

Якщо ж у нього є ще й інші здібності, які ніколи не зможуть осягти явно виражені люди розсудку, то його неодмінно піддають нещадному цькуванню, зводять на нього наклепи, женуть його, якщо він не готовий виконувати волю кожного; за будь-якої можливості його «знешкоджують», як гарно висловлюються у таких випадках. І нікому при цьому не соромно. Така людина і сьогодні вважається дичиною, на яку дозволено полювати кожному, хто сам внутрішньо іноді дуже неохайний. Чим більша обмеженість, тим більша ілюзія свого розуму та схильність до пихатості.

На цих подіях колишніх часів з їхніми тортурами, вогнищами й такими сміховинними актами судових процесів нічому не навчилися! Бо ще й сьогодні кожному дозволяється безкарно чорнити та ображати усе незвичайне та незрозуміле. Щодо цього нічого не змінилося.

Ще гірше, ніж у юстиції, було в інквізиціях, які запровадила церква. Тут крики змучених заглушувалися побожними молитвами. Це було глумом над Божественною Волею у Творінні! Тодішні представники церкви довели цим, що не мали найменшого уявлення ні про істинне вчення Христа, ні про Божество та Його Творчу Волю, чиї закони непорушно перебувають у Творінні та діють там одним і тим самим чином від самого початку й до скону віків.

Бог дав людському духові у самій його якості вільну волю у вирішуванні. Лише в ній він може визріти так, як йому слід, відшліфуватися та повністю розвинутися. Лише в цьому полягає для нього така можливість. Але якщо ця вільна воля паралізується, то це перешкода, якщо не насильницьке відкидання назад.

Але християнські церкви, як і багато інших релігій, боролися у ті часи з цим Божественним приписанням, виступали проти нього з найбільшою жорстокістю. Тортурами та врешті-решт і смертю вони хотіли примусити людей обрати такі шляхи, зробити такі зізнання, які були проти їхнього переконання, тобто проти їхньої волі. Цим вони порушували Божественну заповідь. Але не тільки це, адже вони перешкоджали людям у просуванні вперед їхнього духа та ще й відкидали їх на століття назад.

Якби при цьому проявилася хоча б одна іскра істинного відчуття, тобто духа, то таке ніколи не повинно було та не могло б статися! Отже, лише холодність розсудку була причиною цієї нелюдськості.

Як відомо з історичних джерел, деякі папи римські навіть дозволяли діяти отрутою та кинджалом, аби здійснити свої чисто земні бажання, свої цілі. Це могло відбуватися лише під владою розсудку, який у своїй тріумфальній ході підкоряв собі все, не зупинявся ні перед чим. –

А над усім, у невідворотному розвитку подій, непохитно була та є Воля нашого Творця. При переході у потойбіччя кожна людина позбавлена земної влади та її захисту. Її ім’я, її становище – все залишене позаду. Переходить одна лише бідна людська душа, щоб там отримати, спожити те, що вона посіяла. Не може бути жодного винятку! Шлях душі веде її через усі колеса механізму безумовної взаємодії Божественної Справедливості. Там нема церкви, нема держави, а є лише окремі людські душі, яким треба особисто розплачуватися за кожну помилку, яку вони вчинили!

Той, хто діє проти Божої Волі, тобто грішить у Творінні, підлягає наслідкам цього проступку. Все одно, хто це був та під яким приводом це робилося. Чи то окрема людина, чи то під прикриттям церкви, юстиції… злочин проти тіла або душі є і залишиться злочином! Ніщо не може це змінити, навіть видимість права, яке зовсім не завжди є правом, бо і закони, звичайно, теж встановлені лише людьми розсудку і тому повинні нести в собі земну обмеженість.

Подивіться лише на правопорядок багатьох держав, особливо в Центральній та Південній Америці. Людина, яка сьогодні очолює уряд та при цьому їй віддається всіляка шана, вже завтра як злочинець може потрапити до в’язниці чи бути страченою, якщо її супротивнику вдасться захопити владу за допомогою акту насильства. Якщо ж йому це не вдасться, то замість визнання правителем його розглядають як злочинця та переслідують. І всі органи влади слухняно слугують як одному, так і другому. Навіть туристу часто доводиться міняти совість як рукавички, коли він переїздить з однієї країни до іншої, щоб усюди вважатися добропорядним. Що вважається злочином в одній країні, в іншій дуже часто дозволяється, більше того, навіть схвалюється.

Це можливо, звичайно, лише у сфері досягнень земного розсудку, але в жодному разі не там, де він мусить займати своє природне місце інструмента живого духа, бо той, хто прислухається до духа, ніколи не буде ігнорувати закони Бога. І там, де вони беруться за основу, не може бути ні вад, ні прогалин, а лише єдність, що тягне за собою мир та щастя. Прояви духа у своїх основних рисах повсюди можуть бути лише цілковито подібними. Вони ніколи не будуть протистояти одне одному.

Майстерність правознавства, лікування, ведення державних справ теж буде залишатися лише неповноцінним ремеслом там, де основу може формувати тільки розсудок, а духовне в цьому відсутнє. Інакше просто не може бути. При цьому, звичайно, завжди виходячи з істинного поняття «дух». –

Знання – це продукт, а дух – життя, мірилом цінності та сили якого може бути лише його зв’язок із джерелом духовного. Чим глибший цей зв’язок, тим цінніша, сильніша частина, яка вийшла з джерела. А чим слабкіший цей зв’язок, тим більш віддаленою, відчуженою, самотньою та слабкою повинна бути і вихідна частина, тобто відповідна людина.

Це все так просто та самоочевидно, що не можна зрозуміти, як же заблукані люди розсудку знову та знову проходять мимо цього, як сліпі. Бо стовбур, квіти та плоди отримують те, що дає корінь! Але й тут проявляється ця безнадійна самообмеженість в осяганні. На превелику силу люди спорудили перед собою стіну і тепер вже не можуть дивитися поверх неї, та ще менше крізь неї.

Однак з їхніми самовдоволено-зарозумілими, глузливими усмішками, з пихатістю та тим, як вони звисока позирають на інших, що не так глибоко погрузли у рабстві, усім духовно живим вони мають здаватися інколи бідними, хворими дурнями, яких, незважаючи на все співчуття, слід залишити в їхній ілюзії, бо обмеженість їхнього осягнення пропускає мимо, без усякого враження навіть факти, що доводять протилежне. Будь-яке зусилля що-небудь в цьому покращити буде схоже лише на марне намагання зцілити хворе тіло, напнувши на нього новий, блискучий покрив.

Уже зараз матеріалізм проминув свою вищу точку і, повсюди проявляючи свою неспроможність, має тепер невдовзі завалитися. Не без того, що при цьому він потягне за собою і багато хорошого. Можливості його прихильників уже закінчуються, незабаром вони заплутаються у своїх діяннях, а потім і в самих собі, не помічаючи провалля, яке розверзлося перед ними. Невдовзі вони стануть як стадо без пастиря, не довіряючи один одному, кожен ідучи своїм власним шляхом, та при цьому ще й гордо підіймаючи себе над іншими. Бездумно, дотримуючись лише старих звичок.

З усіма ознаками зовнішнього блиску своєї порожнечі вони врешті-решт сліпо зваляться в провалля. Вони все ще приймають за дух те, що є лише продуктом їхнього власного мозку. Але як може мертва матерія породити живий дух? У багатьох речах вони гордяться своїм точним мисленням і зовсім безсоромно залишають найбезвідповідальніші прогалини у головних питаннях.

Кожний новий крок, кожна спроба покращення щоразу повинні нести в собі усю порожнечу розсудкової праці й разом з цим зародок невідворотного розпаду.

Все, що я тут говорю, – це не пророкування, не безпідставні провіщання, а неминучі результати дії Творчої Волі, що все оживлює, закони якої я роз’яснюю у своїх доповідях. Той, хто в духові піде зі мною точно визначеними в них шляхами, має також побачити та усвідомити обов’язковий кінець. І всі його ознаки вже наявні.

Люди нарікають та голосять, з огидою спостерігають, в яких неймовірних формах проявляються сьогодні спотворення матеріалізму. Вони благають та молять про визволення з мук, про поліпшення, одужання від безмежного занепаду. Небагато тих, хто зміг урятувати від штормового припливу неймовірних подій хоча б якийсь прояв свого душевного життя, хто духовно не задихнувся у загальному занепаді, який, обманюючи, гордо носить на лобі ім’я «прогрес», почувають себе наче відринуті, відсталі, і як такі вважаються та висміюються бездушними попутниками нового часу.

Лавровий вінець усім тим, хто мав мужність не приєднатися до загальної маси! Хто гордо відстав від неї на крутому похилому шляху!

Сновида той, хто ще й сьогодні вважає себе через це нещасним! Відкрийте очі! Хіба ви не бачите, що все те, що пригнічує вас, – це вже початок стрімкого кінця нині лише зовні панівного матеріалізму? Уся побудова вже готова завалитися без сприяння тих, хто мусив страждати та ще страждає від цього. Відтепер розсудковому людству доведеться пожати те, що воно породжувало, живило, зрощувало та за чим упадало протягом тисячоліть.

За людськими розрахунками це довгий час, для самодійних у Творінні млинів Бога – короткий проміжок. Куди не глянь – усюди неспроможність. Хвилі відкочуються назад та загрозливо збираються наче гігантський бурун, щоб незабаром звалитися та, накриваючи своїх шанувальників, глибоко захоронити їх під собою. Це невблаганний закон взаємодії, який при цьому спрацьовуванні має проявитися жахливо, бо протягом тисячоліть, незважаючи на багатий та різноманітний досвід, ніколи не відбувалося змін у напрямку до більш високого, а навпаки – той же хибний шлях був протоптаний ще ширше.

Зневірені, настав час! Вище голову, яку вам часто доводилося опускати від сорому, коли несправедливості та глупоті вдавалося завдати вам такого глибокого страждання. Спокійно подивіться сьогодні на супротивника, який так хотів вас пригнобити!

Колишнє пишне вбрання вже дуже сильно зношене. З усіх дір видно нарешті обличчя в його істинній формі. Невпевнено, але з не меншою зарозумілістю, безглуздо дивиться звідти спрацьований продукт людського мозку – розсудок, що підняв себе до духа!

Лише спокійно зніміть з очей пов’язку та подивіться довкола уважніше. Один лише перегляд загалом зовсім непоганих газет багато про що скаже ясному поглядові. Видно гарячкові зусилля міцно триматися усіх старих ілюзій. З пихатістю і часто з дуже незграбними дотепами намагаються прикрити нерозуміння, що проявляється все ясніше. Заяложеними висловами людина часто хоче судити про те, про що насправді вона цілком очевидно не має ніякого поняття.

Навіть люди з зовсім непоганими задатками сьогодні безпорадно вдаються до нечистих шляхів, аби лише не визнавати, що дуже багато чого виходить за межі здатності осягнення їхнього власного розсудку, на який досі вони тільки й хотіли покладатися. Вони не відчувають сміховинності своєї поведінки, не бачать вад, зростанню яких вони цим лише сприяють. Заплутані, осліплені, вони незабаром будуть стояти перед Істиною та скорботно оглядати своє невдале життя, нарешті з соромом усвідомлюючи при цьому, що глупота полягала саме в тому, в чому вони вважали себе мудрими.

Як далеко це вже зайшло сьогодні? У моді людина з м’язами! Хіба серйозний учений, котрий після десятилітніх зусиль відкрив вакцину, яка щороку дарує сотням тисяч старих і малих захист та допомогу від смертельних хвороб, міг коли-небудь удостоїтися такого тріумфу, як боксер, що поборов свого ближнього з чисто земною, грубою жорстокістю? Та хіба хоча б одна людська душа здобула від цього яку-небудь користь? Лише земне, все земне, що значить низьке у сукупному Діянні Творіння! Цілком відповідно до золотого теляти розсудкової діяльності. Як тріумф цього прив’язаного до землі лжекнязя на глиняних ногах над обмеженою людськістю! – –

І ніхто не бачить цього стрімкого сковзання вниз, у жахливу безодню.

Той, хто це відчуває, поки що зберігає мовчання, з соромом усвідомлюючи, що буде висміяний, якщо заговорить. Це вже безумний чад, в якому, однак, зароджується усвідомлення безсилля. І разом з передчуттям цього усвідомлення все тільки ще більше повстає, вже із упертості, марнославства та, не в останню чергу, зі страху та жаху перед прийдешнім. Подумати про кінець цього величезного заблуду вже ні за що не хочуть! Це перетворюється в гарячкове чіпляння за горду споруду минулих тисячоліть, яка цілком подібна до Вавилонської вежі та кінець якої буде таким же!

Не приборканий досі матеріалізм несе в собі передчуття смерті, що з кожним місяцем проявляється все виразніше. –

Але в численних людських душах щось ворушиться, повсюди, по всій землі! Над сяйвом Істини ще простягається лише тонкий шар старих, хибних поглядів, які змете перший порив вітру очищення, щоб звільнити разом з цим ядро, світіння якого з’єднається з багатьма іншими, аби створити конус променів, що, наче полум’я подяки, здійметься до Царства Світлої Радості, до стоп Творця.

Це буде час довгоочікуваного Тисячолітнього Царства, яке лежить перед нами як велика Зірка Надії в сяйливому обіцянні!

І таким чином буде нарешті спокутуваний великий гріх усього людства проти духа, яке за допомогою розсудку тримало його на землі зв’язаним! Лише тоді це правильний шлях повернення до природного, на шлях Волі Творця, Який хоче, щоб діяння людей були великими та проникнутими живими відчуттями! А перемога духа водночас буде і перемогою найчистішої Любові!

* Доповідь «Я воскресіння і життя…!»

** Доповідь «Антихрист»

20. ПОМИЛКИ

Шукаючи, чимало людей підводить погляд до Світла та Істини. Їхнє бажання велике, але дуже часто їм бракує серйозного воління! Більша половина з них – не справжні шукачі. Вони привносять свою власну, сталу думку. Якщо ж треба хоч трохи її змінити, то вони набагато охочіше відкинуть усе нове для них, навіть якщо в цьому полягає Істина.

Тисячам доведеться опуститися через це, бо, заплутавшись у помилкових переконаннях, вони паралізували свободу руху, яка потрібна їм для спасіння завдяки здійманню вгору.

Завжди є частина таких, які думають, що вже осягли все що треба. Вони не наміряються також провести сувору перевірку щодо себе на підставі почутого та прочитаного.

До таких я, зрозуміло, не звертаюся!

Не звертаюся також до церков і партій, орденів, сект та об’єднань, а лише з усією простотою до самої людини. Далекий я і від того, щоб звергати щось існуюче, бо я будую, доповнюю відповіді на досі не вирішені питання, які повинен нести в собі кожний, хто хоч трохи думає.

Неодмінною для кожного слухача є лише одна основна умова – серйозний пошук Істини. Йому слід перевірити слова в собі й дати їм ожити, але не брати до уваги промовця. Інакше він не матиме ніякого пожитку. Для всіх, хто не прагне цього, будь-яка витрата часу з самого початку буде марною.

Неймовірно, з якою наївністю переважна більшість усіх людей гарячково намагається залишитися необізнаними стосовно того, звідки вони приходять, хто вони та куди йдуть!

Народження та смерть, нероздільні полюси всього буття, не повинні бути таємницею для людини.

Суперечливість лежить в поглядах, які намагаються дати роз’яснення про внутрішнє ядро людини. Це наслідок хворобливої манії величності жителів землі, які насмілюються хвалитись тим, що ядро їхньої сутності Божественне!

Подивіться на людей! Чи зможете ви знайти в них Божественне? Це безглузде твердження треба було б назвати богохульством, бо воно означає приниження Божественного.

Людина не несе в собі ані порошинки Божественного!

Цей погляд – лише хвороблива пихатість, причиною якої є просто усвідомлення неспроможності зрозуміти. Де та людина, яка може чесно сказати, що така віра стала для неї переконанням? Хто серйозно заглибиться в себе, той повинен це заперечити. Він ясно відчує, що нести в собі Божественне – це лише прагнення, бажання, але не впевненість! Цілком правильно говорять про іскру Божу, яку несе в собі людина. Але ця іскра Бога – дух! Вона не частина Божественності.

Вислів «іскра» – цілком правильне означення. Іскра розвивається та вилітає, однак не бере з собою чи не несе в собі що-небудь від якості того, що її породжує. Так само і тут. Іскра Божа сама не Божественна.

Там, де можна знайти такі помилки вже щодо джерела буття, повинна виявитися неспроможність і в усьому становленні! Якщо я будував на хибному фундаменті, вся будова коли-небудь захитається та завалиться.

Адже джерело дає опору для всього буття та становлення кожного! Той же, хто намагається, як звичайно, вийти далеко за межі джерела, тягнеться за незбагненним для нього й разом з цим у цілком природному ході подій втрачає всяку опору.

Якщо я, наприклад, ухоплюся за гілку дерева, земна якість якої подібна до якості мого земного тіла, то ця гілка дасть мені опору, і тому я зможу піднятися вгору.

Але якщо я стану хапатися за щось понад цією гілкою, то не зможу знайти опорну точку у повітрі через його іншу якість і тому… не зможу піднятися вгору! Адже це ясно.

Так само і з внутрішньою якістю людини, яку називають душею, та її ядром, духом.

Якщо цей дух хоче мати необхідну опору зі свого джерела, якої він потребує, то, звичайно, він не повинен намагатися сягнути в Божественне. Це стає тоді неприродним, бо Божественне лежить надто високо над ним, воно зовсім іншої якості!

І все ж таки у своїй зарозумілості людина шукає зв’язок із тим місцем, якого вона ніколи не зможе досягти, і разом з цим перериває природний хід подій. Наче гребля, її хибне бажання, перешкоджаючи, стає між нею та необхідним їй припливом сил із джерела. Вона сама відрізає себе від нього.

Тому геть такі помилки! Лише тоді людський дух зможе розвинути свою повну силу, яку сьогодні він ще залишає без уваги, і стане тим, чим він може та має бути, – господарем у Творінні! Однак, зверніть увагу, лише перебуваючи у Творінні, не понад ним.

Лише Божественне перебуває понад усім Творінням. –

Сам Бог, Праджерело всього буття та життя, – Божественний, як говорить уже саме слово! Людина була створена Його Духом!

Дух – це Воля Бога. І з цієї Волі постало Первинне Творіння. Тримаймося ж цього простого факту, що дає можливість кращого розуміння.

Для порівняння уявімо собі власну волю. Вона є актом, а не частиною людини, інакше з часом людина мала б розчинитися у своїх численних актах волі. Від неї взагалі нічого не залишилося б.

Не інакше й у Бога! Його Воля створила Рай! Але Його Воля – це Дух, який називають «Святим Духом». Рай, знов-таки, був лише діянням Духа, але не частиною Його самого. У цьому полягає градація у напрямку вниз. Творчий Святий Дух, тобто жива Воля Бога, не розчинився у своєму Творінні. Він також не віддав туди жодної частини себе, а сам повністю залишився поза Творінням. Біблія передає це цілком ясно та виразно словами: «І Дух Божий носився над водами», – але не Бог особисто! Врешті-решт, у цьому є різниця. Отже, людина не несе в собі нічого і від самого Святого Духа, а лише від духа, який є діянням Святого Духа, актом.

Замість того ж, щоб зайнятися цим фактом, уже тут щосили намагаються створити прогалину! Згадайте лише відоме уявлення про Первинне Творіння, про Рай! Згідно з ним, Рай обов’язково мав бути на цій землі. Таким чином малий людський розсудок утиснув розвиток подій, для яких необхідні мільйони років, у свою вузько обмежену простором та часом сферу й поставив себе центром та віссю усього світового звершення. Унаслідок цього він зразу ж загубив шлях до істинного початкового пункту життя.

Для цього ясного шляху, який він уже не міг оглянути, треба було знайти заміну в його релігійних поглядах, якщо він не збирався назвати самого себе творцем усього буття та життя, тобто Богом. Цю заміну давав йому досі вислів «віра»! І словом «віра» хворіє з того часу все людство! Та більше того, непізнане слово, яке мало поповнити все втрачене, стало для нього рифом, що спричинив повний крах!

Вірою задовольняються лише інертні. Віра – це також те, за що можуть чіплятися глузівники. І слово «віра», хибно витлумачене, є шлагбаумом, який сьогодні загороджує людству шлях до подальшого просування вперед.

Віра не повинна бути покривом, який великодушно приховує інертність мислення, що, як сонна хвороба, приємно розслаблюючи, опускається на дух людини! Насправді віра має стати переконанням. А переконання вимагає життя, найпильнішої перевірки!

Там, де залишається хоча б одна прогалина, одна нерозгадана загадка, переконання стає неможливим. Тому жодна людина не може мати істинну віру, доки в неї залишається хоча б одне відкрите питання.

Уже сам вислів «сліпа віра» дозволяє розпізнати щось нездорове!

Віра має бути живою, як колись уже вимагав Христос, інакше вона не має сенсу. Але бути живим – значить рухатися, зважувати, а також перевіряти! А не тупо приймати чужі думки. Адже вірити сліпо ясно означає не розуміти. Але те, що людина не розуміє, і духовно не може дати їй ніякого пожитку, бо в нерозумінні воно не може ожити в ній.

Однак те, що вона повністю не переживе в собі, ніколи і не стане її власним! А лише власне веде її вгору.

І врешті-решт, ніхто не може ступити на шлях та йти ним уперед, коли на цьому шляху зяють великі розколини. Духовно людина повинна зупинитися там, де не зможе знаючи піти далі. Цей факт неспростовний та, мабуть, легко зрозумілий. Отож, хто хоче духовно йти вперед, нехай пробудиться!

Уві сні він ніколи не зможе йти своїм шляхом до Світла Істини! Не зможе також із пов’язкою або заволокою на очах.

Творець хоче, щоб Його люди в Творінні були видючими. Але бути видючим означає бути знаючим! А для знання сліпа віра не годиться. В ній лише інертність, лінивість мислення та ніякої величі!

Перевага здатності мислити тягне за собою для людини і обов’язок перевіряти!

Щоб уникнути всього цього, через схильність до лінивства великого Творця просто принизили так, що приписали Йому акти свавілля як доказ Його Всемогутності.

Хто лише трохи подумає, неодмінно знайде і тут велику помилку. Акт свавілля обумовлює можливість оминути існуючі закони природи. Але там, де може статись таке, відсутня досконалість. Бо там, де є досконалість, не може бути ніяких змін. Разом з цим велика частина людства помилково уявляє собі Всемогутність Бога таким чином, що людина, яка думає глибше, мала б вважати це доказом недосконалості. І в цьому полягає коріння численного зла.

Віддайте Богу шану досконалості! Тоді ви знайдете в цьому ключ до нерозгаданих загадок усього буття. –

Моє прагнення – привести до цього тих, хто серйозно шукає. Віддих полегшення пройде усіма колами шукачів Істини. Вони врешті-решт з радістю усвідомлять, що в усьому світовому звершенні нема таємниць, нема прогалин. А потім… вони ясно побачать перед собою шлях до сходження. Їм треба лише піти ним. –

У сукупному Творінні немає ніяких підстав для містики! Для неї тут нема місця, бо ясно та без прогалин все має лежати перед людським духом, аж до джерела його походження. Лише те, що понад цим, повинно залишитися для кожного людського духа найсвятішою таємницею. Тому Божественне ніколи й не буде осягнуте ним. Ані з найсильнішою волею, ані з найбільшим знанням. Але в цій неспроможності осягнути усе Божественне полягає для людини найприродніший процес, який можна собі уявити, бо, як відомо, ніщо не може вийти за межі складу свого джерела. У тому числі й дух людини! У складі іншого роду завжди лежить межа. А Божественне зовсім іншої якості, аніж те духовне, з якого походить людина.*

Тварина, наприклад, ніколи не зможе стати людиною навіть при найвищому душевному розвиткові. З її сутнісного роду за жодних обставин не зможе розцвісти духовне, яке породжує людський дух. У складі всього сутнісного відсутній основний рід духовного. Людина ж, яка походить з духовної частини Творіння, знов-таки ніколи не зможе стати Божественною, бо духовне не має Божественного роду. Людський дух може, звісно, розвинутись до найвищого ступеня досконалості, та, незважаючи на це, повинен завжди залишатися духовним. Він не може перевершити себе та досягти Божественного. Інша якість, звичайно, і тут утворює верхню межу, яку не можна подолати. Матеріальність не грає при цьому взагалі ніякої ролі, бо не має власного життя, а слугує лише оболонкою, яку рухає та формує духовне та сутнісне.

Могутня сфера духа проходить через усе Творіння. Тому людина може, їй слід та вона повинна осягти та пізнати його повністю! І завдяки своєму знанню вона буде правити в ньому. Але правити, навіть найсуворішим чином, означає, у правильному розумінні, лише служити! –

У жодному місці в цілому Творінні, аж до найвищого духовного, немає відхилень від природного розвитку подій! Уже ця обставина робить усе для кожного набагато більш близьким. Нездоровий та прихований страх, бажання сховатися від багатьох, поки ще невідомих явищ, відпадають при цьому самі собою. Разом з природністю потік свіжого повітря лине через задушливе середовище похмурих вигадок тих, хто хоче, щоб про них говорили. Їх хворобливі фантастичні витвори, що лякають слабких та висміюються сильними, постають смішними та по-дитячому безглуздими перед поглядом, що прояснюється і врешті-решт бадьоро та радісно охоплює чудову природність усіх подій, котрі завжди розвиваються лише по простих, прямих лініях, які можна ясно розпізнати.

Це однаково пронизує все у найсуворішій закономірності та порядку. І це полегшує для кожного, хто шукає, широкий, вільний огляд аж до точки його власного виходу!

Він не потребує для цього стомливого дослідження та фантазії. Головне, щоб він тримався осторонь від усіх, хто в безладному прагненні робити з усього таємницю хоче, аби його мізерне часткове знання здавалося більш значним.

Усе лежить перед людьми так просто, що часто саме через цю простоту вони не приходять до пізнання, бо з самого початку вважають, що велике Діяння Творіння має бути значно складнішим, заплутанішим.

Тисячі людей з найкращим волінням спотикаються на цьому, шукаючи, спрямовують свій погляд угору і не підозрюють, що їм лише треба просто без напруження дивитися перед собою та навколо себе. При цьому вони побачать, що завдяки своєму земному буттю вони вже стоять на правильному шляху, їм треба лише спокійно просуватися вперед! Без поспіху та без напруження, але з відкритим поглядом, з вільним, неупередженим розумом! Людина повинна нарешті засвоїти, що істинна велич полягає лише в найпростішому, найприроднішому розвитку подій. Що велич обумовлює цю простоту.

Так є в Творінні, так – і в самій людині, яка належить до Творіння як його частина!

Лише просте мислення та відчуття можуть дати їй ясність! Таке просте, яке ще мають діти! Спокійне міркування дозволить їй усвідомити, що у здатності до осягнення простота ідентична ясності, а також природності! Одне взагалі немислиме без іншого. Це тризвук, який виражає одне поняття! Той, хто бере його за наріжний камінь своїх пошуків, швидко проб’ється крізь туманну плутанину. Все, штучно вимудроване, перетвориться при цьому у ніщо.

Людина усвідомить, що природний розвиток подій ніде не можна виключити, що в жодному місці він не переривається! І в цьому відкривається також Велич Бога! Непохитна животворність самодійної Творчої Волі! Бо закони природи – це залізні закони Бога, що постійно зримо перебувають перед очима всіх людей, наполегливо звертаються до них, свідчать про Велич Творця, про непорушну закономірність, що не допускає винятків! Без винятків! Бо із зерня вівса може вирости лише овес, із зерня пшениці – лише пшениця і так далі.

Так є і в тому першому Творінні, котре, як власне Діяння Творця, стоїть найближче до Його досконалості. Там основні закони закріплені таким чином, що в найприроднішому розвитку подій вони, рухомі животворністю Волі, повинні були потягти за собою виникнення подальшого Творіння у низхідному напрямку, аж до цих небесних тіл. Тільки воно стає грубішим, у міру того як віддаляється в подальшому розвитку від досконалості Джерела. –

Розглянемо спочатку Творіння.

Уявіть собі, що все життя в ньому має лише два види, незалежно від того, в якій частині воно знаходиться. Один вид усвідомлює себе, другий не усвідомлює. Зверніть увагу на цю різницю, це має найважливіше значення! Вона пов’язана з «походженням людини». Ця різниця дає також стимул для подальшого розвитку, для уявної боротьби. Несвідоме – це основа всього свідомого, але за складом вони цілком однакового роду. Стати свідомим – це прогрес та розвиток для несвідомого, яке завдяки перебуванню спільно зі свідомим постійно стимулюється до того, щоб теж стати таким свідомим.

Саме перше Творіння у ході свого низхідного розвитку породило одне за одним три великих основних підрозділи: верховне та найвище – Духовне, Первинне Творіння, до якого приєднується Сутнісне, що стає щільнішим, а разом з цим і важчим. В останню чергу, як найнижче та, через свою найбільшу щільність, найважче, слідує велике царство Матеріального, яке сходило вниз поступово, виділяючись із Первинного Творіння! Унаслідок цього як найвище залишилося врешті-решт лише Первинне Духовне, бо у своїй чистій природі воно втілює найлегше та найсвітліше. Це і є часто згадуваний Рай, вінець усього Творіння.

Зі сходженням униз того, що стає щільнішим, ми стикаємося вже з законом тяжіння, який закріплений не лише в матеріальному, а діє в усьому Творінні, починаючи з так званого Раю і аж до нас униз.

Закон тяжіння має таке основоположне значення, що це треба вбити собі в голову кожній людині, бо це головний важіль у всьому становленні та процесі розвитку людського духа.

Я вже казав, що це тяжіння має силу не лише для земних консистенцій, а діє відповідно й у тих частинах Творіння, які земні люди вже не можуть бачити і тому називають просто потойбіччям.

Для кращого розуміння я повинен поділити Матеріальність ще на два підрозділи. На ефірноматеріальне та грубоматеріальне. Ефірноматеріальне – це матеріальність, яку не можна побачити земними очима через її іншу природу. І все ж таки це ще матеріальність.

Так зване «потойбіччя» не можна плутати з жаданим Раєм, який є чисто духовним. Духовне не слід розуміти як «мислене», адже духовне – це якість, так само як сутнісне та матеріальне. Так от це ефірноматеріальне називають тепер просто потойбіччям, тому що воно знаходиться по той бік земного зору. А грубоматеріальне – це поцейбіччя, все земне, видиме для наших грубоматеріальних очей завдяки подібному родові.

Людині треба відвикнути вважати невидимі для неї речі також і незбагненними, неприродними. Все є природним, навіть так зване потойбіччя та ще дуже далекий від нього Рай.

І як тут наше грубоматеріальне тіло чутливе до свого оточення подібного роду, яке завдяки цьому воно здатне бачити, чути та відчувати, так само є і в тих частинах Творіння, якість котрих не подібна до нашої. Ефірноматеріальна людина у так званому потойбіччі відчуває, чує та бачить лише своє однорідне ефірноматеріальне оточення, вища духовна людина може відчувати, знову ж таки, лише своє духовне оточення.

Буває так, що деякі жителі землі часом уже своїм ефірноматеріальним тілом, яке вони теж несуть у собі, бачать та чують Ефірну матеріальність до того, як настане відділення від грубоматеріального земного тіла внаслідок його смерті. У цьому нема зовсім нічого протиприродного.

Поряд із законом тяжіння стоїть та діє ще один не менш важливий закон подібності.

Я вже торкався його, говорячи, що подібне здатне розпізнавати лише собі подібне. Прислів’я «свій свояка вгадає здалека» та «яблуко від яблуні недалеко падає» наче списані з цього первозданного закону. Він вібрує у всьому Творінні поряд із законом тяжіння.

І третій первозданний закон перебуває у Творінні поряд з цими вже названими – закон взаємодії. Він є причиною того, що людина повинна пожати те, що вона колись посіяла, безумовно. Вона не зможе пожати пшеницю, якщо сіє жито, не збере конюшину, якщо розсіює чортополох. Цілком так само і в Ефірноматеріальному світі. Врешті-решт вона ніколи не зможе пожати добро, якщо відчувала ненависть, не пожне радість, якщо живила в собі заздрість!

Ці три головні закони утворюють наріжні камені Божественної Волі! Лише вони одні автоматично створюють для людського духа нагороду або кару, з невблаганною справедливістю! Настільки непідкупно, у найдивовижніших, найтонших відтінках, що у величезному світовому звершенні думка про найменшу несправедливість стає неможливою.

Дія цих простих законів приводить кожний людський дух точно туди, до чого він і належить згідно зі своєю внутрішньою позицією. Помилка при цьому неможлива, бо привести ці закони в рух може лише внутрішній стан людини, але щоразу вони приводяться в рух безумовно! Отже, як важіль для пускання їх у дію потрібна наявна в людині духовна сила її відчуттів! Усе інше залишається для цього безрезультатним. З цієї причини одне лише істинне воління, відчуття людини є вирішальним для того, що розвивається для неї в невидимому їй світі, куди вона має увійти після своєї земної смерті.

Тут не допоможуть ніякі виверти, ніякий самообман. Тоді вона повинна буде обов’язково пожати те, що посіяла у своєму волінні! Більше того, точно відповідно до сили або слабкості свого воління вона також сильніше або слабкіше приводить у рух однорідні течії в інших світах, все одно, чи це ненависть, заздрість, чи любов. Усе це цілком природний процес, у найбільшій простоті, проте у непохитному діянні залізної справедливості!

Той, хто спробує серйозно вдуматися в ці потойбічні процеси, зрозуміє, яка непідкупна справедливість полягає в цьому автоматичному діянні, вже в цьому побачить незбагненну Велич Бога. Богу не потрібно втручатися, після того як Він заклав у Творіння Свою Волю як закони, тобто досконало.

Той, хто, підіймаючись угору, знову входить до Царства Духа, є очищеним, бо перед тим він повинен був пройти через самодійні млини Божественної Волі. Ніякий інший шлях не веде до близькості Бога. А як діють млини на людський дух, залежить від його попереднього внутрішнього життя, його власного воління. Вони можуть благодатно понести його до Світлої Височини, однак можуть так само і боляче стягнути його донизу, у тьму жаху, і навіть розмолоти аж до повного знищення. –

Згадайте про те, що при земному народженні дозрілий до інкарнації людський дух уже має ефірноматеріальну оболонку або тіло, якого він потребував для свого руху через Ефірну матеріальність. Воно залишається з ним і в земному бутті як сполучна ланка між ним та земним тілом. А закон тяжіння завжди справляє свою головну дію на найщільнішу та найгрубішу частину. Отже, в земному бутті – на земне тіло. Але коли воно відділяється при вмиранні, то ефірноматеріальне тіло знову вивільнюється, і в цей момент, незахищене, як найгрубіша тепер частина, підлягає цьому закону тяжіння.

Коли говориться, що дух формує собі тіло, то це правильно стосовно ефірноматеріального тіла. Внутрішня якість людини, її бажання та її справжнє воління закладають основу для цього.

Воління криє в собі силу формувати ефірноматеріальне. Через прагнення до низького або лише до земних насолод ефірноматеріальне тіло стає щільним і разом з цим важким та темним, бо здійснення таких бажань відбувається у Грубій матеріальності. Цим людина сама прив’язує себе до грубого, земного. Її бажання тягнуть за собою ефірноматеріальне тіло, це означає, що воно формується таким щільним, що за своєю якістю якомога більше наближується до земного, у чому тільки й полягає можливість брати участь у земних насолодах чи пристрастях, як тільки відпаде грубоматеріальне земне тіло. Хто прагне цього, за законом тяжіння повинен опускатися.

Але по-інакшому у тих людей, чиї помисли спрямовані головним чином до вищого та шляхетнішого. У цьому випадку воління автоматично створює більш легке, а разом з цим і світліше ефірноматеріальне тіло, аби воно могло наблизитися до всього того, що є метою серйозних бажань цих людей! Тобто до чистоти Світлої Височини.

Висловлюючись по-іншому, ефірноматеріальне тіло в земній людині завдяки певній меті людського духа водночас оснащується таким чином, щоб після смерті земного тіла мати можливість прямувати до цієї мети, все одно, якого вона роду. Тут справді дух формує собі тіло, бо його воління, будучи духовним, несе в собі й силу використовувати ефірноматеріальне. Уникнути цього природного процесу він ніколи не зможе. Це відбувається при будь-якому волінні, все одно, приємно це йому чи неприємно. І ці форми залишаються зв’язаними з ним, доки він живить їх своїм волінням та відчуттям. Вони його просувають або затримують, залежно від свого роду, який підлягає закону тяжіння.

Але якщо він змінює своє воління та відчуття, то разом з цим одразу ж виникають нові форми, у той час як попередні, не отримуючи більше живлення через зміну воління, повинні відмирати та розпадатися. Таким чином людина змінює і свою долю.

Як тільки внаслідок смерті земного тіла відпадає земне закріплення, вивільнене завдяки цьому ефірноматеріальне тіло опускається або, як корок, злітає вгору в Ефірній матеріальності, що зветься потойбіччям. Завдяки закону тяжіння воно зупиниться у тому місці, яке має точно таку саму важкість, як і в нього, бо тоді воно вже не зможе просуватися далі, ні вгору, ні вниз. Тут людина знайде, звичайно, і все подібне їй або всіх однодумців, бо подібний рід обумовлює однакову важкість, однакова ж важкість, само собою зрозуміло, – подібний рід. Відповідно до того, якою була вона сама, їй доведеться страждати або вона зможе радіти серед однодумців, поки знову внутрішньо не зміниться, а разом з нею і її ефірноматеріальне тіло, яке під дією зміненої важкості повинно повести її далі вгору або вниз.

Тому людина не може скаржитися і їй не треба дякувати, бо якщо вона підіймається вгору, до Світла, то це її власна якість, котра тягне за собою необхідність підйому; якщо ж вона падає вниз, у тьму, то це знов-таки її стан, котрий змушує її до цього.

Але кожна людина має підстави віддати шану Творцю за ту досконалість, яка перебуває в діянні цих трьох законів. Завдяки цьому людський дух безумовно стає необмеженим господарем своєї власної долі! Оскільки його справжнє воління, тобто його істинний внутрішній стан, буде змушувати його підійматися або опускатися.

Якщо ви спробуєте правильно уявити собі діяння цих законів, окремо та у взаємодії, то виявите, що в цьому полягає нагорода чи покарання, милість чи прокляття, найточнішим чином відміряні кожному залежно від нього самого. Це найпростіший процес, і він показує, що в кожному серйозному волінні людини криється рятувальний канат, який ніколи не може розірватися, ніколи не може відмовити. І велич такої простоти змушує того, хто пізнає її, стати на коліна перед безмежною Величчю Творця!

У будь-якій події, у всіх моїх поясненнях ми завжди ясно та виразно, знову і знову наштовхуємося на дію цих простих законів, дивовижну спільну роботу яких я ще повинен описати особливо.

Якщо людині знайома ця спільна діяльність, то разом з цим вона має сходи до світлого царства Духа, до Раю. Але тоді вона бачить і шлях униз, у тьму!

Їй навіть не треба йти самій, а навпаки, автоматичним механізмом вона буде піднята вгору або стягнута донизу, повністю відповідно до того, як вона налагодить для себе цей механізм своїм внутрішнім життям.

За нею завжди залишається рішення, якому шляху вона хоче довіритися.

При цьому людині не можна дозволяти глузівникам збивати себе з пантелику.

Сумнів та глузування, як слід розглянуті, – це не що інше, як очевидні бажання. Будь-який скептик, сам того не усвідомлюючи, висловлює те, чого йому хотілося б, і цим відкриває допитливому погляду своє внутрішнє єство. Бо і в запереченні, у відкиданні, полягають глибоко приховані бажання, які легко розпізнаються. Сумно або навіть обурливо, яка занедбаність, яка убогість духа тут іноді відкривається, бо саме таким чином людина нерідко стягує себе внутрішньо нижче рівня будь-якої несвідомої тварини. Таким людям треба поспівчувати, але без поблажливості, бо поблажливість означала б віддавати перевагу інертності над серйозною перевіркою. Той, хто шукає серйозно, повинен рідше проявляти поблажливість, інакше він врешті-решт нашкодить собі самому, не надавши цим допомоги іншому.

Одначе у зростаючому пізнанні він буде радісно стояти перед дивом цього Творіння, аби свідомо дати піднести себе до Світлих Височин, які він може назвати своєю вітчизною!

* У моїх наступних доповідях дається більш детальне роз’яснення цієї теми.

21. ЛЮДСЬКЕ СЛОВО

Для вашого визрівання в Грубій матеріальності вам, люди, як велика милість була дарована Творцем здібність формувати слова! Ви ніколи не усвідомлювали істинну цінність цього високого дару, бо не піклувалися про це та поводилися з цим легковажно. Тепер же вам доводиться гірко страждати від усіх наслідків своїх хибних учинків.

Ви перебуваєте у цьому стражданні й ще не знаєте причин, що тягнуть за собою таке страждання.

Ніхто не сміє грати з дарами Всемогутнього, не завдаючи собі при цьому шкоди, – так вимагає закон, який лежить та діє у Творінні та який ніколи не дасть ввести себе в оману.

А якщо ви подумаєте про те, що це вміння говорити, тобто ваша здібність утворювати слова, які при вимовлянні закріплюють ваше воління у Грубій матеріальності, – це зовсім особливий високий дар вашого Творця, то ви будете також знати, що цим на вас накладаються обов’язки та постає величезна відповідальність, бо з мовою та за її допомогою ви повинні діяти в Творінні!

Слова, які ви формуєте, речення, утворюють вашу зовнішню долю на цій землі. Вони як насіння в саду, який ви вирощуєте навколо себе, бо кожне людське слово належить до найбільш живого з того, що ви можете створити для себе в цьому Творінні.

Сьогодні, застерігаючи, я звертаю на це вашу увагу: кожне слово несе в собі здатність викликати дію, бо всі слова міцно закріплені в первозданних законах Творіння!

Кожне слово, що утворила людина, виникло під тиском вищих законів і відповідно до його вживання повинно справляти формуючий вплив цілком певного роду!

Вживання слова – в руках людини відповідно до її вільного воління, одначе вона не в змозі оволодіти його впливом, яким, згідно зі Святим законом, строго та справедливо керує ще невідома їй досі сила.

Тому в час останньої розплати горе кожній людині, котра зловживала таємничим впливом слова!

Але де та людина, яка жодного разу ще не согрішила в цьому! Весь земний рід людський глибоко грузне в цьому гріху протягом тисячоліть. Які тільки нещастя не розповсюдилися по цій землі через хибне вживання цього дару – дозволу говорити!

Отруту розсівали всі люди легковажною балаканиною, що несе загибель. Посів належним чином зійшов, пишно розцвів і тепер приносить плоди, які ви повинні пожати, хочете ви цього чи ні, бо все це – наслідки вашої поведінки, котрі нині випадають вам на долю!

Те, що ця отрута повинна принести найогидніші плоди, не здивує жодного, кому відомі закони в Творінні, що не керуються поглядами людей, а спокійно йдуть своїм великим шляхом, невпинно, без відхилення, від самого початку та незмінно на віки вічні.

Подивіться навколо себе, люди, ясно та без упередження: ви повинні легко розпізнати самодійні Божественні закони Найсвятішої Волі, бо плоди вашого посіву перед вами! Куди не глянь, повсюди гучні промови, що сьогодні стоять на чолі, усім керують. Цей посів мусив швидко досягти такого розквіту, щоб нині, дозріваючи, показати своє істинне ядро, внаслідок чого все це зруйнується тоді як непридатне.

Це мусило дозріти під посиленим тиском зі Світла, мусить буйно розростися, як у теплиці, щоб потім, втрачаючи у своїй порожнечі всяку опору, падаючи, поховати під собою все те, що в легковажній довірі чи егоїстичних надіях гадало, що знаходиться в безпеці під його захистом.

Час збирання врожаю вже настав! Разом з цим усі наслідки фальшивих промов падають нині як на окрему людину, так і на цілі натовпи, що сприяли таким промовам.

Зрілість врожаю також природно тягне це за собою, і це показує строгу послідовність дії Божественних законів у тому, що зараз, у кінці, найбільші балакуни повинні отримати також найсильніший вплив та найбільшу владу, як кульмінацію та плоди цього постійного хибного вживання слова, про таємничу дію якого не могло більше знати дурноверхе людство, бо вже давно закрилося від цього знання.

Воно не послухало застережний голос Сина Божого Ісуса, Котрий вже тоді казав:

«Хай ваше слово буде "так" чи "ні", бо те, що більше цього, від зла!»

У цих словах міститься набагато більше, ніж ви собі думали, бо вони криють в собі для людства будування або падіння!

Через свою схильність говорити багато та даремно ви вибрали падіння, яке вже настало для вас. Наприкінці, перед загальною загибеллю в Суді, для полегшення рятівного пізнання воно ще й абсолютно ясно показує вам усі плоди, які зростили ви самі хибним вживанням слова.

Сила взаємодії піднімає тепер нагору тих, хто став майстром у ваших власних гріхах, так, що це загрожує роздавити вас, аби в пізнанні ви нарешті звільнились від них або загинули.

Це є справедливість та допомога водночас, які може дати вам лише Божа Воля у Своїй досконалості!

Подивіться ж навколо! Адже ви повинні це розпізнати, якщо тільки захочете. А в тих, хто ще зволікає з цим, заволока, яку вони самі тримають перед очима, буде силоміць зірвана з плодів їхнього воління через страждання ще тяжчі, ніж досі, аби ця земля була очищена від гніту вашої великої провини!

Усе людство брало участь у цьому, не лише окремі особи. Це цвіт усього хибного способу дій минулих століть, який нині мав дозріти для Суду в цих останніх плодах, аби в цій зрілості загинути.

Легковажна, безглузда та бездумна, але завжди хибна балаканина, яка вібрує попри первозданні закони Творіння, повинна була зрости до загальної хвороби, яка виявляється сьогодні, і в гарячковому здриганні, як під час бурі, мусить скидати плоди… вони випадають на долю людства.

Тому жодний народ, якому нині доводиться стогнати та страждати від цього, не слід жаліти, бо це плоди його власного воління, які він повинен спожити, навіть якщо на смак вони гіркі та гнилі й несуть загибель багатьом, бо з отруйного посіву можна пожати лише отруйний врожай. Я вже казав, що якщо ви сієте чортополох, то з цього не може вирости пшениця!

Так само і підбурливі промови, глум та завдання шкоди вашим ближнім ніколи не зможуть потягти за собою будування, бо кожний спосіб дій може породити лише подібне, може притягнути також лише подібний рід! Цей закон Творіння вам ніколи не можна забувати! Він діє автоматично, і все людське воління ніколи не зможе зробити що-небудь проти цього! Ніколи, ви чуєте? Запам’ятайте це, щоб ви завжди брали це до уваги у ваших думках, мовленні, діях, бо з цього виростає все та формується ваша доля! Таким чином, ніколи не сподівайтеся на щось інше, крім плодів того ж роду, що й посів!

Урешті-решт, це ж зовсім не важко, та проте ви знов і знов робите помилку саме в цьому! Кривда може породити знову ж таки лише кривду, ненависть – лише ненависть, а вбивство – лише вбивство. Одначе шляхетність, мир, світло та радість можуть, знов-таки, походити лише із шляхетного способу мислення, і не інакше.

Порятунок та спасіння полягають не в лементі окремих людей та мас. Народ, який дозволяє балакунам керувати собою, повинен безперечно та по праву зажити дурної слави, зазнати нужди та смерті, лиха та злиднів, він буде силоміць кинутий у багно.

І якщо досі плоди та врожай доволі часто проявлялися не в одному земному житті, а лише в наступних, то нині це змінилося, бо справдження Святої Божої Волі примушує до негайного замкнення кола всіх без винятку подій на землі, а разом з цим і до розв’язання усіх доль людей та народів! До остаточної розплати!

Тому бережіть ваше слово! Сумлінно стежте за своїм мовленням, бо і людське слово – це дія, яка, щоправда, може утворювати форми лише на рівні ефірної Грубої матеріальності, котрі опускаються у все земне, впливаючи на нього.

Але не думайте, що при цьому обіцяння виконуються та перетворюються на дію слово в слово, якщо разом з цим той, хто обіцяє, не несе в своїй душі найчистіші наміри, навпаки, слова формують те, що вібрує одночасно з ними, виходячи з самої глибини того, хто промовляє їх. Таким чином, одне й те ж саме слово може мати подвійну дію, і горе там, де воно не вібрувало справді у повній чистоті!

Я знімаю покрив з вашого досі наявного «нічого про це не знаю», аби ви змогли тепер свідомо пережити злі наслідки та здобути з цього користь для майбутнього.

Тому в допомогу вам я даю ще таке:

Слідкуйте за своїм словом! Хай ваша мова буде простою та правдивою! Згідно зі Святою Волею Бога вона криє в собі здатність формувати, будуючи або спустошуючи, залежно від роду слів та того, хто говорить.

Не розтрачуйте марно ці високі дари, які Бог так милостиво вам увірив, а намагайтеся правильно осягнути їх в усій їхній цінності. Сила мови була для вас досі прокляттям через тих людей, котрі як люциферові приспішники зловживали нею під дурним впливом викривленого та односторонньо зрощеного розсудку!

Тому стережіться людей, які багато говорять, бо разом з ними йде розклад. Вам же слід стати в цьому Творінні будівниками, не балакунами!

Слідкуйте за своїм словом! Не говоріть, аби лише поговорити. І говоріть лише тоді, там і так, як це необхідно! У людському слові повинен бути відблиск Божого Слова, яке є Життя та навіки залишиться Життям.

Ви знаєте, що все Творіння вібрує в Слові Господа! Хіба це не змушує вас задуматися? Творіння вібрує в Ньому, як і ви самі, адже ви належите до Творіння, бо воно виникло з цього Слова та підтримується Ним.

Людям було ясно провіщено:

«На початку було Слово! І Слово було у Бога! І Слово було Бог!»

У цьому для вас полягає все знання, тільки б ви черпали його. Однак ви лише ковзаєте по цьому очима та не звертаєте на це уваги. Воно ясно вам говорить:

Слово прийшло з Бога! Воно було та є частиною з Нього.

Слабкий відблиск могутності Живого Божого Слова, яке несе в собі все, охоплює все, що поза Богом, – слабкий відблиск цього лежить і в людському слові!

Хоча людське слово здатне проявляти свою дію лише до рівнів ефірної Грубої матеріальності, однак цього достатньо, щоб у зворотній дії формувати долі людей та народів тут, на землі!

Пам’ятайте про це! Хто багато говорить, стоїть лише на ґрунті викривленого, односторонньо та надмірно зрощеного розсудку! Це завжди йде пліч-о-пліч. Так ви розпізнаєте це! І це слова земних низин, які ніколи не будуть здатні будувати. Але згідно з Божественним законом слово повинно будувати. Там, де воно не підкоряється цій заповіді, воно може породити лише протилежне.

Тому завжди слідкуйте за своїм словом! Та дотримуйтеся свого слова! Правильному шляху до цього вас ще треба навчити при будуванні Царства Божого тут, на землі.

Ви повинні спочатку навчитися розпізнавати силу слів, яку досі ви так легковажно та жартома знецінювали.

Подумайте хоча б раз про Найсвятіше Слово, що дане вам, про Слово – БОГ!

Ви дуже часто говорите про Бога, надто часто, аби в цьому Слові ще могло звучати те шанування, яке дає зрозуміти, що при цьому ви й відчуваєте правильно, шанування, яке дозволяло б вам промовляти це високе Слово тільки пошепки у шанобливій відданості, аби дбайливо захистити Його від будь-якого спаплюження.

Але що ж ви, люди, зробили з Найсвятішим з усіх понять у слові? Замість того, аби смиренно та радісно готувати свій дух для сприйняття цього найбільш піднесеного вислову, щоб він вдячно відкрився назустріч невимовній Силі випромінювання Безсутнісної Величі Світла істинного Буття, яка тільки й дарує вам, як і будь-якому створінню, можливість дихати, – замість цього ви насмілилися стягти його вниз до свого найдрібнішого мислення, вживати його граючи, як повсякденне слово, внаслідок чого Воно повинно було перетворитись лише на порожній звук для вашого вуха й тому не може знайти доступу до вашого духа.

Тоді само собою зрозуміло, що це найвище з усіх слів діє інакше, ніж у тих, хто шепоче Його в істинному благоговінні та усвідомленні.

Тому слідкуйте за усіма словами, бо вони криють в собі для вас радість або страждання, вони будують або руйнують, несуть ясність, але можуть і збити з пантелику, відповідно до того, як вони вимовляються та вживаються.

Пізніше я дам вам також пізнання для того, щоб ви могли дякувати кожним словом, яке Творець ще дозволяє вам зараз вимовляти! Тоді ви будете щасливі й у земному плані, а тут, на цій неспокійній досі землі, запанує мир.

22. ЖІНКА ВТОРИННОГО ТВОРІННЯ

Ці слова стосуються найболючішого місця у Вторинному Творінні. Того, що потребує найбільшої зміни, найтривалішого очищення.

Якщо чоловік Вторинного Творіння зробив себе рабом свого власного розсудку, то жінка зайшла в своєму блюзнірстві набагато далі.

Озброєна найбільшою тонкістю відчуттів, вона повинна була граючи піднестися до чистоти Світлих Височин та створити міст до Раю для всього людства. Жінка! Потоки Світла мали текти через неї. Усі її тілесні, грубоматеріальні задатки налаштовані на це. Жінці треба тільки щиро захотіти, і все потомство з її черева ще до народження буде надійно захищеним та оточеним силою Світла! Інакше зовсім не могло би бути, бо кожна жінка завдяки багатству свого відчуття здатна майже одноосібно обумовити духовну природу свого плоду! Тому вона в першу чергу залишається відповідальною за все своє потомство!

Крім того, вона щедро обдарована необмеженими можливостями впливати на весь народ, більше того, на все Вторинне Творіння. Вихідним пунктом цієї найбільшої сили є для неї домівка та родинне вогнище! Лише там, а не в суспільному житті, лежить її сила, її необмежена влада! Завдяки своїм здібностям вона цариця у своїй домівці та у своїй родині. З тихої, рідної домівки її вирішальна діяльність тягнеться через весь народ сучасності та майбутнього, проникає в усе.

Нема нічого, де не міг би неодмінно позначитися її вплив, якщо вона стоїть там, де повністю розцвітають притаманні їй жіночі здібності. Але тільки тоді, коли жінка справді жіночна, вона виконує своє призначення, вказане їй Творцем. Тоді жінка цілком є такою, якою вона може і повинна бути. І лише істинна жіночність без слів виховує чоловіка, який був би готовий штурмувати небеса, підтримуваний цією тихою діяльністю, що криє в собі неймовірну силу. Тоді чоловік, виходячи зі своєї внутрішньої природності, буде охоче та радісно намагатися захистити істинне жіноцтво, якщо тільки воно виявляє себе істинним.

Але сучасне жіноцтво ногами топче свою істинну силу та своє високе завдання, сліпо проходить повз них, блюзнірськи руйнує всі святині, які несе в собі, і замість того, щоб творити, діє руйнівно, як найгірша з отрут у Вторинному Творінні. Разом з собою жінка штовхає у прірву чоловіка, а також і дітей.

Подивіться на жінку сьогодення! Нехай хоч раз впаде на неї промінь Світла з усією невблаганністю та тверезістю, які завжди є умовами, що супроводжують Чистоту.

Навряд чи ви ще розпізнаєте високі цінності істинного жіноцтва, в яких може розкритися та чиста сила, котра дана лише більш тонкому відчуванню жінок, аби використовувати його тільки на благо.

Чоловік ніколи не зможе розвинути таку проникливу природу. Тихе прядіння тієї незримої сили, яка з дозволу Творця тече Всесвітом, першою та повністю сприймає жінка зі своїм більш тонким відчуттям. Чоловік сприймає цю силу лише частково та перетворює її в дію.

І так само як Жива Сила Творця залишається невидимою для всіх людей, у той час як вона підтримує, живить, рухає та підганяє весь Усесвіт, таким же задумане прядіння всього істинного жіноцтва; для цього воно створене, це його високе, чисте, чудове призначення!

Вислів «слабка жінка» вживати просто смішно, бо жінка душевно сильніша за чоловіка. Не в самій собі, а завдяки своєму тіснішому зв’язку з Творчою Силою, яка наділяє її більш тонкою здібністю відчуття.

А нині це і є якраз тим, що сьогоднішня жінка намагається приховати; вона силкується огрубити це або повністю заглушити. У безмежному марнославстві та глупоті вона жертвує найпрекраснішим та найціннішим з того, що їй було дано. Через це вона робить себе відринутою від Світла, зворотний шлях для неї залишиться закритим.

На що перетворилися внаслідок цього ці підробки царственого жіноцтва! З жахом доводиться відвертатися від них. Де ще побачиш у сьогоднішньої жінки справжній сором як найвитонченіше відчуття шляхетного жіноцтва? Вона настільки дико спотворена, що повинна стати сміховищем.

Хоча сьогоднішня жінка й посоромиться носити довгий одяг, якщо мода приписує короткий, їй, одначе, не соромно оголювати своє тіло майже на три чверті та пропонувати його усім для огляду на святкуваннях. Та при цьому, звісно, не лише для поглядів, а в танцях неодмінно і для дотику! Вона без роздумів оголилася б ще більше, якби мода зажадала, а згідно з сьогоднішнім досвідом, напевне, й повністю!

І це не перебільшення. Бо досі в нас було доволі такої безсоромності. І це був не помилковий, а, на жаль, правдивий вислів, коли казали: «Жінка починає вдягатися, коли йде спати!»

Тонкі відчування обумовлюють, крім того, й відчуття краси! Безсумнівно. Але якщо тепер ми захочемо оцінити тонкість жіночого відчуття ще й відповідно до цього, то результат буде жалюгідним. Характер одягу досить часто та голосно заявляє про протилежне, і ноги жінки чи навіть матері у цих тонких панчохах дуже погано узгоджуються з жіночою гідністю. Стрижка під хлопця, сучасний жіночий спорт спотворюють істинне жіноцтво не менше! Тоді кокетство – лише неминучий наслідок марнославних забаганок моди, які стають справді серйозною небезпекою для душі та тіла, не кажучи вже про скромне сімейне щастя. Доволі часто багато жінок віддають перевагу грубим та насправді образливим лестощам якого-небудь нероби над відданою працею свого чоловіка.

Так можна було б навести багато, ще дуже багато очевидних свідчень того, що сьогоднішня жінка втрачена для її справжнього завдання у цьому Вторинному Творінні! А разом з цим і всі високі цінності, які були довірені їй та за які вона повинна тепер дати звіт. Прокляття цим пустопорожнім людям! Вони зовсім не жертви обставин, а навпаки, самі викликали ці обставини.

Гучні промови про прогрес нічого не змінять в тому, що ці поборники прогресу разом зі своїми вірними послідовниками лише опускаються все глибше та глибше. Усі вони вже втратили свої справжні цінності. Більша частина жіноцтва вже не варта нести почесне звання жінки! А вдавати з себе чоловіків чи стати ними вони ніколи не зможуть, отже, залишаться врешті-решт лише трутнями у Вторинному Творінні, які повинні бути знищені згідно з непорушними законами природи.

З усіх створінь жінка в найменшій мірі займає у Вторинному Творінні те місце, на якому їй слід стояти! За своїм родом вона стала найжалюгіднішим з усіх створінь! Адже вона повинна була прогнити душею, бо легковажно пожертвувала своєю найшляхетнішою чутливістю, своєю найчистішою силою на користь сміховинного зовнішнього марнославства й разом з цим, глузуючи, насміялася над призначенням свого Творця. У спасінні при такій легковажності відмовлено, тому що жінки або відкинуть слова, або взагалі вже не зможуть зрозуміти та сприйняти їх.

Отже, тільки з жахливих потрясінь повинна постати нова, істинна жінка, яка стане посередницею та якій належить таким чином дати основу для нового, богоугодного життя та діяльності людини у Вторинному Творінні, котре звільниться тоді від отрути та гниття!

23. ПОКІРНІСТЬ

«Нехай буде Воля Твоя!» Люди, що вірять у Бога, промовляють ці слова з покірністю! Але при цьому певна туга постійно бринить в їхніх голосах або перебуває в думках, відчуттях. Ці слова майже виключно вживаються там, куди прийшло лихо, яке виявилося невідворотним. Там, де людина усвідомлює, що вже нічого не може з цим подіяти.

Тоді, якщо вона віруюча, вона в пасивній покірності говорить: «Нехай буде Воля Твоя!»

Одначе не смирення спонукує її так говорити, а навпаки, ці слова повинні принести самозаспокоєння в обставинах, де вона виявилася безсилою.

Це – джерело покірності, яку людина виражає в такому випадку. Але якби для неї випала найменша можливість що-небудь змінити в цьому, то вона б не питала про Волю Бога, а покірність швидко перетворилася б на таку форму: «Нехай буде воля моя!»

Такою є людина! – – –

«Господи, на все Воля Твоя!» – подібні співи часто можна почути при похованнях. Але в глибині душі кожний, хто тужить, несе непохитне воління: «Якби я міг це змінити, то одразу б зробив це!»

Людська покірність ніколи не буває щирою. Аж у глибинах людської душі закріплене протилежне. Обурення долею, якої вона зазнає; і саме цей протест змушує душу страждати, що «притискає» та пригнічує її.

У таких випадках нездорове полягає у помилковому використанні значення цих слів: «Нехай буде Воля Твоя!» Цим словам не місце там, де їх уживають люди та церкви.

Воля Бога перебуває в законах цього Творіння! Тільки-но людина промовляє: «Нехай буде Воля Твоя!», – це рівнозначно завіренню: «Я буду поважати Твої закони в Творінні та керуватися ними!» Поважати означає дотримуватися, а дотримання вимагає життя відповідно до них! Лише так може людина поважати Волю Бога!

Якщо ж вона хоче дотримуватися Її, якщо хоче жити згідно з Нею, то в першу чергу повинна також знати Її!

Але це саме той пункт, в якому земне людство провинилося найгіршим чином! Досі людину ніколи не турбували закони Бога в Творінні! Тобто і Свята Воля Бога! Та проте вона знову й знову говорить: «Нехай буде Воля Твоя!»

Ви бачите, як бездумно постає земна людина перед Богом! Як безглуздо намагається вона вживати високі слова Христа. Скиглячи, часто корчачись від болю, почуваючи себе як побита, але у радісному обіцянні – ніколи!

«Нехай буде Воля Твоя» насправді означає «Я хочу діяти згідно з Нею» або «Я бажаю Твоєї Волі»! Точно так само можна сказати: «Я хочу слухатися Твоєї Волі!»

Одначе той, хто слухається, щось і робить. Слухняний не бездіяльний – це полягає вже в самому слові. Слухняний щось виконує.

Але сьогоднішня людина, коли каже: «Нехай буде Воля Твоя!» – сама нічого не хоче робити, а у своє відчуття вкладає зміст: «Я хочу мати спокій, Ти це роби!»

У цьому вона почуває себе великою, вважає, що подолала саму себе та «розчинилася» у Волі Бога. Людина навіть думає, що цим перевершила всіх, вважає, що досягла надзвичайного підйому.

Однак усі ці люди – непридатні слабаки, нероби, мрійники, фантазери та фанатики, а не корисні члени в Творінні! Вони належать до тих, котрі повинні бути відкинуті в Суді, бо не хочуть бути робітниками у винограднику Господа! Смирення, яким вони хваляться, – це лише інертність. Вони ледачі слуги!

Господь вимагає життя, яке перебуває у русі! –

Покірність! Такого слова взагалі не повинно бути у тих, хто вірить у Бога! Просто поставте на його місце «радісне воління»! Бог хоче від людей не тупої покірності, а радісної діяльності!

Подивіться ж правильно на так званих «богопокірних». Це лицеміри, які несуть в собі велику брехню!

Яка користь від покірного погляду вгору, коли цей погляд водночас хитро, хтиво, пихато та самовпевнено, злісно позирає на своє оточення! Це лише подвоює провину.

Покірні несуть в собі брехню, бо покірність несумісна з «духом»! Отже, і з людським духом! Все, що є «духом», взагалі не може оживити в собі здатність до справжньої покірності! Там, де робляться такі спроби, це буде залишатися штучним, тобто самообманом або навіть свідомим лицемірством! Але це ніколи не зможе відчуватися правдиво, бо людський дух, будучи духовним, не здатний на це. Тиск, під яким стоїть людський дух, не допускає того, щоб здатність до покірності стала усвідомленою, він занадто сильний для цього. А тому людина і не може справдити її.

Покірність – це здатність, яка перебуває лише в сутнісному! Тільки у тварини вона проявляється достеменно. Тварина покірна своєму хазяїну! Але дух не знає такого поняття! І тому для людини покірність завжди неприродна.

Через силу та з суворістю покірність прищеплювали рабам, бо вони цінилися нарівні з тваринами, купувалися та продавалися як власне майно. Однак і у цих рабів покірність ніколи не могла стати дійсно правдивою. Це було отупіння, вірність або любов, які ховалися під покірністю та виражалися в ній, але ніколи не істинна покірність. Рабство серед людей – протиприродне.

Покірність сутнісного підіймається в духовному до усвідомленої та бажаної вірності! Отже, те, що в сутнісному означає покірність, у духовному є вірністю!

Покірність не пристала людині, бо вона від духа! Зверніть пильнішу увагу на саму мову, у своїх словах вона вже виражає те, що є правильним, несе в собі істинний сенс. Дає вам правильний образ.

«Підкорись!» – каже, наприклад, переможець переможеному. У цьому слові міститься таке значення: «Здайся мені, на милість та немилість, тобто безумовно, щоб я міг розпоряджатися тобою на свій розсуд, навіть твоїм життям чи смертю!»

Однак переможець діє в цьому неправедно, бо і в перемозі людина повинна строго дотримуватись Божих законів. Інакше з кожним упущенням вона робить себе винною перед Господом. Тоді її неминуче вразить зворотна дія! Це стосується як окремої людини, так і цілих народів!

І тепер настав час, коли повинно розв’язатися все, все, що сталося у світі дотепер! Що було неправедним, що сьогодні відбувається на землі, жодне слово не залишиться неспокутуваним!

Це спокутування – справа не далекого майбутнього, а вже теперішнього!

Швидке розв’язання всіх взаємодій зовсім не суперечить закону Творіння, а цілком природно перебуває в самому законі.

Нині хід механізму прискорюється внаслідок підсиленого випромінювання Світла, яке вимушує остаточні прояви, перед цим доводячи все до зрілого плоду та перезрілості, щоб хибне саме розпалося в цьому та, відмираючи, осудило себе, у той час як добре звільнилося від його дотеперішнього гніту та змогло зміцнитися!

Незабаром це випромінювання посилиться настільки, що в дуже багатьох випадках взаємодія настане негайно, безпосередньо!

Це та сила, яка невдовзі вжахне земних людей і якої вони повинні будуть боятися в майбутньому! Але боятися її по праву слід лише тим, хто вчиняв несправедливо. Чи почували вони себе правими при цьому, чи хотіли примусити інших повірити в це – ніщо не спасе їх від удару взаємодії, яка проявляється в Божих законах!

Навіть якщо на землі люди придумали для себе інші закони, під захистом яких багато хто вчиняє хибно, несправедливо, в ілюзії, що таким чином діє по праву, – ні на порошинку не зменшить це їхньої провини.

Божі закони, тобто Волю Бога, не обходять погляди цих земних людей, які вони заклали в земні закони, навіть якщо зараз увесь світ вважає ці закони правильними. Те, що не відповідає Божим законам, уразить нині удар меча! Здійснюючи суд у процесі спокутування!

Зрадіти можуть нині всі ті, хто, згідно з Божими законами, страждав безвинно серед людей, бо тепер вони здобудуть правоту, у той час як їхні противники або судді будуть передані Божій Справедливості.

Радійте, бо ця Божа Справедливість близько! Вона вже діє по всіх кінцях землі! Подивіться на сум’яття! Воно є результатом наближення Божої Волі! Це початок очищення!

З цієї причини вже зараз до кінця зживається в собі все, що є хибним серед людей, в економіці, державах, політиці, церквах, сектах, народах, родинах та окремих людях! Все, все витягується зараз перед Світлом, аби виявити себе та водночас осудити в цьому! Також те, що досі могло ще приховано перебувати у спокої, повинно показати себе таким, яке воно насправді, повинно почати діяти і, таким чином, врешті-решт зневіритися в собі та інших, розпастися та розпорошитися.

Так під тиском Світла це вирує сьогодні вже в усіх країнах, повсюди. Зростає всяка нужда, доходячи до відчаю, і зрештою залишається лише безнадійність від усвідомлення того, що ті, хто намірявся спасати, мали лише пусті слова поряд з егоїстичними бажаннями, але не могли принести ніякої допомоги! Духовні воїни проносяться над головами всіх людей та наносять сильні удари там, де голова не хоче схилитися.

І лише тоді виникне відповідний ґрунт, щоб знову молити про Божу допомогу! Після вбивств і пожеж, голоду, епідемій та смертей, після усвідомлення власної неспроможності.

Настане велике будування.

Тоді стануть вільними зломлені, вільними від гніту тьми! Але вони повинні стати вільними і в самих собі! Стати ж вільним в самому собі кожен може лише сам. Однак для цього він повинен знати, що таке свобода, що вона є.

Вільна лише та людина, яка живе в законах Бога! Лише так і не інакше стоїть вона в цьому Творінні, не будучи пригнобленою та утиснутою. Тоді все допомагає їй, замість того щоб чинити перешкоди. Все «служить» їй, бо правильно використовується нею.

Закони Бога в Творінні – це насправді лише все те, що треба кожній людині для здорового, радісного життя в Творінні. Вони для неї наче їжа для доброго самопочуття! Лише той, хто знає Божу Волю та живе згідно з Нею, справді вільний! Будь-хто інший неминуче зв’яже себе в численних нитках законів цього Творіння, бо сам заплутався в них.

Творіння виникло тільки в Божій Волі, в Її законах. Нитки законів, діючи спільно, опускаються все глибше та повсюди спонукають рух до розвитку, в ході цього розвитку неминуче все більше та більше розгалужуються самі, у той час як навколо ниток у невпинному русі постійно формується нове творіння. Таким чином закони водночас дають Творінню опору, можливість існування та розширення.

Ніщо не існує без цієї Божої Волі, Котра одна лише дає рух. Усе в Творінні керується Нею.

Лише людський дух не вклався в ці нитки! Він заплутав їх, а разом з цим і себе, бо хотів іти новими шляхами згідно зі своєю волею і не брав до уваги готові, існуючі шляхи.

Тепер посилення Світла несе в цьому зміну. Нитки всіх Божих законів у Творінні заряджаються підсиленою енергією, так що вони сильно натягуються. Внаслідок цього надзвичайного натягання вони швидко повертаються у своє початкове положення. При цьому те, що заплуталося та зв’язалося, розплутується з такою раптовістю та невтримністю, що цей процес просто знищує те, що вже не здатне пристосуватися до правильного положення в Творінні!

І що б це не було – рослина або тварина, гори, річки, країни, держави або людина – воно завалиться, якщо в останній момент не зможе виявитися справжнім та угодним Богові!

24. ІНЕРТНІСТЬ ДУХА

По-земному помітно гримлять нині удари космічного годинника, що відбиває дванадцяту годину у Всесвіті! Тривожно затамовує свій подих Творіння, злякано пригинаються усі створіння, бо глас Бога несеться вниз та вимагає! Вимагає звіту від вас, кому було дозволено жити в цьому Творінні!

Ви погано розпоряджалися володінням, яке Бог з любов’ю довірив вам. Вигнані тепер будуть усі слуги, котрі думали тільки про себе та ніколи про свого Господа! Та всі ті, котрі намагалися зробити себе панами. –

Ви, люди, торопієте від моїх слів, бо строгість ви не вважаєте Божественною! Але це виключно ваша провина, бо все Божественне, все, що приходить вниз від Бога, ви досі уявляли собі чимось, що м’якотіло любить та все прощає, оскільки так вас вчили церкви!

Одначе ці хибні вчення були лише розсудковими розрахунками, які мали на меті масове уловлення душ земних людей. Для кожного лову потрібна принада, яка діє привабливо на все, на що вона розрахована. Правильний вибір принади – це головне для кожного лову.

Оскільки вона призначалась для людських душ, то план був спритно вибудуваний на їхніх слабкостях. Засіб принади мав відповідати головній слабкості! А цією головною слабкістю душ була любов до спокою, інертність їхнього духа!

Церква абсолютно точно знала, що досягне великого успіху, якщо стане широко потурати цій слабкості та не вимагатиме відмови від неї!

Правильно розпізнавши це, вона змайструвала земним людям широкий та зручний шлях, який нібито вів до Світла, і, заманюючи, виставляла його перед цими земними людьми, які вважали за краще платити десятину від плодів своєї праці, стояти на колінах та сотні разів бурмотіти молитви, замість того щоб хоча б одну мить потрудитися духовно!

Тому церква позбавляла їх роботи духа, а також відпускала всі гріхи, якщо в земному сенсі та зовні люди були слухняні й виконували все, що церква вимагала від них у земному!

Чи це було відвідування церкви, сповіді, кількість молитов, приношення або подарунки та заповіти – все одно, церква цим задовольнялася. Вона залишала віруючих в ілюзії, що за все, що вони давали для церкви, їм забезпечувалося й місце у Царстві Небеснім.

Нібито церква могла розподіляти ці місця!

Але ці повинності та послухання усіх віруючих зв’язують їх лише з їхньою церквою, а не з їхнім Богом! Церква або її служителі не можуть зняти з людської душі чи навіть простити ані порошинки її вини! Так само як вони не мають права прилучити душу до лику святих, втручаючись таким чином у досконалі та вічні Божі первозданні закони Творіння, що непорушні!

Як можуть насмілюватися люди голосувати, а також приймати рішення щодо речей, які перебувають лише у Всемогутності, Справедливості та Премудрості Бога! Як сміють земні люди намагатися запевнити у такому своїх ближніх! І не менше блюзнірство з боку земних людей приймати на віру такі зазіхання, які так явно несуть в собі лише приниження Величі Бога!

Таке неймовірне можливе лише у бездумних людей, подібних до стада, які такими діями ставлять на собі клеймо найбільшої інертності духа, бо найпростіше міркування неодмінно дозволило б кожному одразу та легко зрозуміти, що такі зазіхання не можна пояснити навіть зарозумінням людства або манією величності, а що в цьому полягає тяжке богохульство!

Зловісною має бути зворотна дія!

І нині час довготерпіння Бога минув. Святий гнів б’є в ряди цих злодіїв, які намагаються таким чином обдурювати земне людство, аби підвищити та зберегти свій авторитет, у той час як внутрішньо вони ясно відчувають, що мова тут іде про речі, піднестися до яких вони ніколи не матимуть права!

Як сміють вони розпоряджатися Царством Божим у Вічності? Промінь Божественного гніву раптово пробудить їх від нечуваної духовної сплячки та… буде судити! – – –

Що дає людина своєму Богові послуханням церкві?! Адже при цьому в ній нема жодного природного пориву відчуття, який тільки й здатен допомогти їй у сходженні.

Я кажу вам, що насправді люди можуть служити Богу лише тим, що прийшло до життя якраз не завдяки церкві, – власним мисленням, самостійною перевіркою! Кожен повинен сам пройти через ці млини – механізм Божественних законів у Творінні. І тому необхідно, аби кожен сам своєчасно ознайомився з характером та дією цих млинів.

Однак саме це вперто приховували багато церков, щоб віруючі не змогли прийти до необхідного власного мислення та відчуття. Цим вони позбавляли людину тієї опори, що одна лише може безпечно вести її та направляє до Світла, а замість цього намагалися нав’язати кожній людині тлумачення, дотримання якого повинно було принести користь лише церкві. Користь, вплив та владу!

Лише активізацією власного духа можуть людські душі служити своєму Творцеві! Але цим – в першу чергу – водночас і самим собі. Лише той людський дух угодний Богу, який ясним та пильним стоїть у цьому Творінні, усвідомлює його закони та пристосовується до них у мисленні та діях, бо тоді він здійснює мету буття, яка є у кожного людського духа в цьому Творінні!

Одначе це ніколи не міститься в канонах, дотримання яких церкви вимагають від віруючих! Бо в них відсутня природність та вільна переконаність, знання, як головна вимога істинного служіння Богу! Відсутня бадьорість та радість у готовності допомогти всім створінням просунутися вперед, дозволити їхнім душам зрадіти від щастя усвідомлення того, що вони можуть сприяти красі цього Творіння як його частина, дякуючи цим Творцеві та шануючи Його!

Замість радісних, вільних шанувальників Бога церква виховала собі церковних рабів! Перед спрямованим вгору вільним поглядом людства вона протиснула себе! Затьмарюючи цим істинне Світло. Лише обплутала та зв’язала людський дух, замість того щоб пробудити, звільнити його. Вона злочинно тримала дух у сплячці, пригнічувала його, відмовляла йому у волінні знати та в самому знанні приписами, які суперечать Божій Волі, протистоять Їй! І все це, щоб утримати свою власну владу.

Як у минулі часи церкви не зупинялися перед усякого роду мордуванням, тортурами, вбивствами, так і сьогодні вони не цураються зводити наклепи на своїх ближніх, злісно обмовляти їх, підривати їхню репутацію, цькувати їх, чинити на їхньому шляху всілякі перешкоди, якщо вони не хочуть добровільно приєднатися до натовпу рабів церкви! Вони вдаються до найбезчесніших заходів лише заради свого впливу, своєї земної влади.

У взаємодії саме це нині перш за все й захитається та завалиться, бо воно протилежне тому, чого хоче Бог! Це показує, наскільки далекі церкви від того, щоб смиренно служити Богові! –

Нескінченні натовпи, спокушені дозволеною інертністю духа, дали затягнути себе у заколисливе лоно церков! Вірили у блюзнірську ілюзію дешевого відпущення гріхів, і разом з масами інертних духом зростав земний вплив з кінцевою метою земної влади! Люди не бачили того, що хибними поглядами та вченнями була цілком затьмарена та спаплюжена свята Справедливість Всемогутнього Бога, вони бачили лише обманно поданий таким чином широкий та зручний шлях до Світла, якого насправді взагалі не існує! В ілюзії свавільного прощення він веде лише у тьму та до знищення!

Вороже Богові самоуправство всіх церков відділяє віруючих від Бога, замість того щоб вести до Нього. Вчення були хибними! Але люди повинні були самі легко це розпізнати, адже вони вочевидь суперечать найпростішому почуттю справедливості! І тому церковно віруючі винні точно так само, як і самі церкви!

У церкві сповіщають словами Христа з Євангелія від Іоанна:

«А коли Він, Дух Істини, прийде, то поведе вас до всієї істини. І коли Він прийде, то покарає світ за гріхи та заради справедливості! Та принесе суд. А я йду до Отця, і надалі ви не побачите мене. Я вийшов з Отця та прийшов у світ. Знову залишаю я світ та йду до Отця!»

Ці слова читаються в церквах без розуміння, адже Сином Божим цілком ясно сказано, що прийде інший, а не Він, аби сповістити Істину та принести Суд. Дух Істини, Котрий є Живий Хрест! І все-таки церква й тут вчить хибно та всупереч цим ясним словам.

Незважаючи на те, що й Павло написав колись до коринтян: «Наше знання часткове. Коли ж прийде досконале, то часткове припиниться!»

Цим апостол вказує, що пришестя Того, Хто сповістить досконалу Істину, треба ще тільки чекати, і обіцяння Сина Божого про це не слід зв’язувати з відомим виливом Сили Святого Духа, яке вже відбулося до того часу, коли Павло писав ці слова.

Цим він свідчить, що апостоли не вважали цей вилив Сили виконанням місії Утішителя, Духа Істини, як у наш час дивним чином намагаються тлумачити багато церков та віруючих у зв’язку зі святом П’ятидесятниці, бо інакше ці речі не годилися б для побудови їхньої віри, а навпаки, формували б прогалину, яка мала б викликати небезпечні стрясання цієї хибної будови.

Але це ніяк не допоможе їм, бо час пізнання всього цього настав, і все хибне розвалюється!

Досі у людства ще не могло бути істинної П’ятидесятниці, пізнання у пробудженні духа не могло прийти до нього, бо воно примирилося з багатьма хибними тлумаченнями, в яких саме церкви взяли велику участь!

Ніщо не відпуститься їм з їхньої великої вини! –

Та ось, дивуючись, стоїте ви, люди, перед новим Словом, і багато з вас вже не здатні навіть зрозуміти, що Воно приходить зі Світлих Височин, бо Воно так відрізняється від того, що ви собі уявляли! Адже почасти в вас іще живе чіпка сонливість, якою обгорнула вас церква та школа, щоб ви залишалися слухняними прихильниками та не прагнули до пильності вашого власного духа!

Чого Бог вимагає, досі було земним людям байдуже! Але я говорю вам ще раз: «Широкий та зручний шлях, який досі намагалися інсценувати церкви заради власної користі, – хибний! В ілюзії обіцяного при цьому свавільного прощення він не веде до Світла!»

25. ЗЕМНА ЛЮДИНА ПЕРЕД СВОЇМ БОГОМ

Люди, як проявляли ви себе досі щодо свого Бога! Ви намагалися лицемірно обманути Його, як хотіли обманути й себе фальшивим благочестям, яке завжди було лише на ваших вустах, але в якому ніколи не брав участь дух. У своїх храмах, своїх церквах ви встановили правила та звичаї, не запитуючи себе про те, чи до вподоби це Богові. Якщо вони тільки подобалися вам, то цим вичерпувалося для вас і служіння Богу!

Невже ви не бачите, як пихато все це було? Ви хотіли визначати все. Про Волю Бога ви при цьому ніколи не питали. Те, що ви називали великим, таким самим належало прийняти й Богові. Свої погляди ви хотіли нав’язати Богу як справедливі в усьому, чим би ви не займалися.

Що ви вважали правильним, належало винагородити й Богові як правильне, що вам хотілося називати неправильним, і Богу належало покарати.

Ніколи не хотіли ви серйозно досліджувати, що Бог визнає за правильне і що перед Його оком неправильне. Вас не турбували ні Божественні закони, ні непохитна Свята Воля Божа, Котра існувала од вічності і ще ніколи не змінювалася, та ніколи й не зміниться!

Об Неї ви нині розіб’єтесь, і разом з вами все хибне людське діяння, що створило собі закони, які повинні служити вашим земним бажанням. Ви ж самі, люди, постаєте перед Богом як лукаві, недбайливі слуги, котрі в егоїзмі, зарозумілості та сміховинному всезнайстві ніколи не поважали Його Волю.

Ви були та ще є слугами, які визнали себе панами та у пихатості і через лінивство духа намагалися боротися з усім та стягти донизу все, що вони не могли зрозуміти, якщо це не узгоджувалося з досягненням низьких земних цілей, котрі вони хотіли розглядати як найвище.

Ви, нещасні, що могли так блюзнити! Все повинно було служити лише вам, навіть закони! Лише те, що слугувало вам, все одно, в якій формі, лише те, що допомагало здійсненню ваших земних бажань, – тільки це визнавалося вами за правильне, і лише про такі речі ви ще хотіли знати.

Якщо ж тепер від вас вимагають, щоб ви самі ревно та віддано послужили вашому Господу, Котрому ви зобов’язані своїм буттям, то ви вкрай здивовані, бо вважаєте, що тільки Він сам має служити вам Своєю Силою, Своєю Славою та Своєю великою Любов’ю!

Та й як могло бути інакше згідно з вашою високою думкою про самих себе! Адже ви думали, що це достатнє богослужіння, якщо ви визнаєте Бога та подумки прохаєте Його про допомогу у здійсненні всіх бажань, що ви несете в собі. Тобто, що Він, висловлюючись ясними словами, має служити вам Всемогутністю, що притаманна Йому, та влаштувати вам прекрасне життя! Нічого іншого вам на думку не спадає.

Проханнями, в найкращому разі, було ваше богослужіння!

Хоч раз поміркуйте над цим як слід, ще ніколи не було інакше.

Чи не охопить вас одночасно сором та гнів на самих себе, якщо ви перевірите себе щодо цього?

Більшість людей думає, що метою цього земного буття є не що інше, як земне придбання! У кращому разі – ще також сім’я та діти! Той, хто так не думає, все ж таки діє згідно з цим! Але за таких умов для чого тоді продовження роду, як ви це називаєте, яке насправді зовсім не означає продовження роду, а лише дає можливість для інкарнації іншим людським духам, щоб вони продовжували удосконалюватися та позбавлялися старих помилок. Своєю поведінкою ви збільшуєте тягар своєї провини, бо цим перешкоджаєте сходженню усіх тих духів, котрих виховуєте як своїх дітей для таких же порожніх цілей!

Чим є будування земного царства, якщо воно не призначене для шанування Бога, якщо воно не діє у Божому сенсі, якого ви ще зовсім не знаєте та досі й не хотіли пізнати, бо ваше розуміння стоїть для вас вище, ніж усе інше. Ви хочете задовольняти тільки себе, щоб потім ще й очікувати від Бога, що Він благословить вашу халтуру! У вас нема ніякого бажання служити та виконувати свої обов’язки щодо свого Бога.

Нині буде знищене оригінальничання земного людства, яке у своєму безумстві ще наважувалося втягувати ім’я Бога у все хибне, забруднюючи цим Найсвятіше!

Ви будете скинуті з трону свого розсудкового мудрування, аби хоча б деякі з вас ще здобули здатність у чистому смиренні сприйняти істинну Мудрість з Божественних Височин, яка одна лише зможе зробити вас людьми, бо добровільно ви ніколи не дозріли б для цього.

Те, що вам не підходить, ви обпльовуєте та швидко беретеся за каміння, щоб таким чином покінчити з тим незручним, що може завадити вам і далі схилятися перед самими собою.

Ви радше вітаєте поплічників Люцифера, котрі лестять вашому марнославству та роздмухують вашу зарозумілість, щоб тим певніше відрізати вас від Світла та утримати в духовній інертності, яка має привести до смертного сну для вашого істинного буття!

Але я кажу вам, що нині ви будете пробуджені від дурману, від задушливого сп’яніння, яке вже тримає вас залізними лещатами. Вам доведеться пробудитися всупереч вашому волінню, хоча б лише для того, щоб уже в останній момент, раніше ніж бути ввергнутими у болото, що здається вам жаданим, у найжахливішому відчаї усвідомити, від чого ви з блюзнірською байдужістю добровільно відмовились!

Очищуються нині Земля та весь Усесвіт! Нічого не повинно більше залишитися від цього бруду, щоб створіння могли у мирі та радості служити своєму Господові, Всемогутньому Богу, Котрий у Своїй Любові дозволив їм колись свідомо насолоджуватися усіма благами Творіння.

Хто ж знову захоче внести в нього помутніння, залишаючи без уваги закони Бога в Творінні чи навіть протидіючи їм, буде безжально усунений, бо таким поводженням він несе лише заздрість, ненависть, страждання, хвороби та смерть!

Все це лихо може ще залишитися далеко від вас лише тоді, коли ви справді намагаєтесь пізнати Слово Всевишнього та поважаєте Його! Однак для цього Його потрібно перш за все зрозуміти в його істинній природі! Але досі ви постійно тлумачили Його лише так, як вам самим подобалося! А не так, як Воно було дане Богом для допомоги вам, для спасіння від найтяжчої нужди!

Одначе ви не побоялися навіть Святе Слово зробити рабом своєї пихатості, щоб через викривлення його істинного сенсу Воно служило лише вам, замість того щоб ви служили Йому заради власного спасіння у тому сенсі, в якому Воно було дане вам!

Що зробили ви зі Слова Божого у ваших роз’ясненнях та вже при Його викладенні! Те, що ви можете сперечатися про Нього, що ви як земні люди збираєтеся та обговорюєте Його так і отак – вже одне це свідчить про ненадійну основу та неясність того, що ви наважилися подати як чисте, величне Слово Боже! Слово Господа – недоторканне, Воно просто, ясно та непохитно закарбоване в Творінні.

Там, де Воно не затьмарене та не викривлене, не може бути ніяких тлумачень, ніяких обговорень! Воно зрозуміле кожному створінню.

Але для вас, у вашій сміховинній пихатості, велич цієї простоти була надто незначною! В темній майстерні свого мозку ви виснажливо працювали над Ним, доки не змогли викривити, сформувати Його так, як це подобалося вам, так, щоб Воно відповідало вашим дрібним земним бажанням, вашим вадам, а також вашій високій думці про самих себе та свою важливість.

Таким чином ви створили образ, який мав служити вам, який подобався вашому марнославству.

Оскільки й те смирення, яке ви демонструєте, коли говорите про свої великі гріхи, за які Бог приніс жертву спокутування, – це не що інше, як найнижче марнославство. За вас – Бог! Якими ж цінними ви повинні вважати себе! І вам уже нічого не треба при цьому робити, окрім того, як поблажливо поставитися до численних умовлянь, лише попросити про відпущення!

Однак при такому ході думок навіть найзарозумілішому в його лицемірному смиренні має стати все ж таки трохи ніяково.

Але це лише один момент з багатьох. Так ви викривили все, що мало прояснити ваше ставлення самосвідомого створіння до великого Творця!

Ніщо не збереглося чистим та величним під впливом зарозумілості цього земного людства. Тому само собою змінилося і правильне ставлення до Бога та стало хибним.

Самовпевнено очікуючи хорошої винагороди чи жебраючи гідним презирства чином, – лише так поставали ви перед вашим Господом, якщо взагалі докладали зусилля та знаходили час справді подумати про Нього, спонукувані до цього багатьма бідами, які повинні були вас спіткати у взаємодії вашого поводження!

Але тепер ви повинні нарешті пробудитися та прийняти Істину такою, якою Вона є насправді, а не якою ви Її собі уявляєте! Разом з цим зруйнується хибне, виявляться прогалини лицемірного всезнайства. Ніщо не зможе більше ховатися у тьмі, бо за Волею Бога нині настане Світло, щоб тьма завалилася та розсіялася!

Світло настане нині також на землі та у всій великій Матеріальності! Займаючись, воно засяє у всіх її частинах, знищуючи та спалюючи все зло, а також все зле воління! Хибне повинно виявитися, де б воно не намагалося сховатися, повинно зруйнуватися в самому собі перед Променем Божого Світла, що освітлює нині все Творіння! Звергнеться все, що не відповідає чудовим законам Бога та не хоче жити згідно з ними, звергнеться у сферу знищення, де воно вже ніколи не зможе знову воскреснути!

26. ПРОБУДЖЕНО БУДЕ ВСЕ МЕРТВЕ У ТВОРІННІ, ЩОБ СУДИТИ СЕБЕ!

Страшний Суд! Кожне зв’язане з ним прорікання сповіщає про пробудження всіх мертвих для Останнього Суду. Але в уявлення, пов’язане з цим висловом, ці люди знов-таки внесли помилку, бо воно означає не пробудження всіх мертвих, а пробудження всього мертвого! А це – оживлення всього того, що перебуває у Творінні без руху, щоб воно ожило для Божого Суду, у своїй діяльності було піднесено або знищено!

Ніщо не залишиться тепер нерухомим, бо Жива Сила, що посилено тече зараз усім Творінням, тіснить і давить, примушує все до руху. При цьому все підсилюється, навіть те, що досі покоїлося чи дрімало. Воно буде пробуджене, підсилене й разом з цим повинно буде діяти, у пробудженій діяльності буде наче витягнуте на Світло, навіть якби воно хотіло сховатися. Можна також сказати, що воно саме вийде на Світло та повинно буде показати себе, не зможе далі дрімати, де б воно не знаходилося. Популярно висловлюючись: «Воно вийде назовні!»

Все стане життям, діяльністю у всьому цьому Творінні завдяки новому проникненню Світла! При цьому Світло могутньо притягує… за волінням або без воління того, що перебуває в цьому Творінні, можливо навіть ховається, і врешті-решт воно стикається з цим Світлом, не може ухилитися від Нього, навіть якби воно мало крила вранішньої зорі, жодне місце у всьому Творінні не зможе надати йому захист від цього. Ніщо не залишиться неосвітленим.

Однак у русі, спричиненому притяганням, буде роздроблено та спалено цим Світлом те, що не переносить випромінювання, тобто що вже саме по собі не прагне до цього Світла. А все, налаштоване на Світло, розцвіте та зміцниться у чистоті свого воління!

Те ж саме станеться і з усіма властивостями душ цих земних людей. Те, що досі, здавалося б, перебувало у мертвому спокої, що дрімало, часто невідоме самим людям, буде пробуджене та зміцнене Силою, стане думкою та дією, щоб в діяльності за родом своїм воно саме судило себе Світлом! Подумайте, оживає те, що спочиває і в вас! У цьому й полягає пробудження всього мертвого! Живий Суд! Страшний Суд!

При цьому ви повинні справитися в собі з усім, повинні очиститися, або ви загинете разом зі злом, якщо воно зможе стати в вас надто міцним. Тоді воно утримає вас, зімкнеться над вашою головою з шипінням та піною, щоб затягти вас із собою в безодню розкладу, бо воно не зможе більше існувати у сяйві Божественної Сили! – –

Вам дав я нині Слово, що вказує шлях, який з пробудженням цього Творіння впевнено поведе вас до Світлих Височин, який не дозволить вам впасти, що б не трапилося та не спробувало спалахнути в вас! Якщо у відданій переконаності ви спрямували свій погляд до Світла, якщо ви правильно осягнули моє Слово, прийняли в свою душу, то ви спокійно підійметеся з хаосу ввись, очищені та ушляхетнені, вільні від усього, що коли-небудь могло б завадити вам увійти до Раю.

Тому пильнуйте та моліться, щоб ваш ясний погляд не замутили марнославство та зарозумілість – найстрашніша пастка для цих земних людей! Стережіться! Який ґрунт ви нині підготували в собі, те й станеться з вами при очищенні Творіння!

27. КНИГА ЖИТТЯ

Так само, як темрява колись простерлася над Голгофою, коли Ісус, живе Світло, покинув цю землю, так простирається вона й нині над людством, повертаючи йому велике страждання, яке воно спричинило Божій Любові, в жорстокості підступного розсудку, абсолютно не здатного вібрувати у відчутті, котрий як найсильніше знаряддя Люцифера був священним для вас! –

Тепер же, люди, спробуйте захиститися своїм розсудком від Пресвятого гніву Бога, якщо зможете! Захистіть себе від Усемогутності Того, Хто милостиво надав вам для користування ту частину Творіння, яку ви спустошили, забруднили, наче хлів найзанедбаніших тварин, так що лише нужда та горе можуть жити там, бо від вашого хибного поводження та злого воління тікає всякий мир та радість, всяка чистота ховається у здриганні.

Спробуйте скритися від непохитної Справедливості Бога! У невблаганному здійсненні Божественної Волі вона вразить вас усюди, не відпускаючи нічого з тої величезної провини, яку ви звалили на себе у норовливості та впертості.

Ви будете осуджені ще раніше, ніж зможете пролепетати хоча б одне слово у виправдання, і ніякі прохання, ніякі благання, ніяка хула чи прокляття не допоможуть вам, бо ви прогаяли останній термін для заглиблення в себе та навернення, непробачно змарнувавши його лише на плекання ваших вад! –

Я кажу вам це не як попередження, бо для цього вже надто пізно. Я далекий від того, аби ще продовжувати застерігати вас, як робив це роками. Ви згадаєте про це лише в прийдешньому переживанні! Тому я ще раз кажу про те, що містить для вас цей час. Імовірно, знання про це полегшить багато страждань, навіть якщо запобігти їм вже ніщо не зможе.

Ви знаєте, що це погашення вини, яку ви самі добровільно взяли на свої плечі, бо ніхто не примушував вас до цього. Якщо завдяки моїм словам ви зможете в стражданнях дійти усвідомлення і при цьому у вас виникне туга за Світлом та Чистотою, яка сформується у смиренне прохання, то для вас іще можливе спасіння у процесі опускання, бо Любов Бога залишається невсипущою.

Тоді вам буде дозволено побачити і нове життя, яке Господь подарує лише тим, хто охоче вібрує в святих законах Його Творіння, хто утримує Його Дім, в якому ви лише гості, вільним від усякого ворожого Світлу поводження та хто злочинно не спустошить знову ці чудові сади, пишності та чистоті яких вони будуть завжди радіти, аби зміцнюватися в цьому.

О ви, засліплені, чому ви не захотіли пробудитися?! Так багато тягот могли б ви уникнути. А так ваше буття має огорнутися сірим покривом глибокого смутку, звільнити та врятувати вас від якого ще раз зможуть лише яскраві блискавки Святого Божого гніву!

І цей гнів з небувалою силою звалиться на вас у Святому Суді! –

Одначе цей Суд інакший, ніж ви його собі уявляєте. Ви знаєте про Книгу Життя, яку Суддя Бога в певний час розкриє для кожного!

Книга Життя показує імена всіх створінь, які прийшли до життя, і більше нічого.

Однак заповнені листи, що належать до великої Книги Життя, що показують усі за і проти кожної думки та кожного вчинку, – це самі душі, на яких відбилося все, що вони пережили або зробили у ході свого буття.

У них Суддя може ясно прочитати всі за і проти. Але й це читання ви знову уявляєте собі помилково. Воно теж значно простіше, ніж ви намагаєтеся уявити.

Суддя не примушує кожну окрему душу постати перед Ним, перед Його престолом, а за велінням Бога посилає у Всесвіт удари Свого меча! Удари меча – це випромінювання, що виходять та настигають усе в Творінні!

Пізнайте велику простоту та вражаючу природність! Суддя не посилає промені свідомо або за бажанням до того чи іншого, ні, Він просто розсилає їх за Святим Наказом Бога, бо це Сила Бога, ніщо інше не могло б діяти таким чином, окрім Його Всесвятої Волі!

Отже, удари проміння, або випромінювання, пронизують сукупне Творіння, але з такою силою, якої досі ніколи не було.

Ніщо не зможе сховатися від їхнього діяння! І таким чином Промінь Сили Божої у законі діяльності Творіння у певну годину вразить кожну душу.

Тоді при такому влученні Променя Божого, зовсім невидимого для людської душі, все, що вона ще несе в собі, повинно ожити та проявитися, почати діяти, аби в цьому замкнути своє останнє коло, що притисне донизу чи піднесе цю душу.

Те хибне чи зле, що така душа у ході свого буття вже була здатна зжити завдяки спокутним переживанням відповідно до законів Творіння, буде погашене, причому так, наче воно ніколи не існувало; таким чином, воно більше не буде висіти на ній, не буде тоді накладати відбиток на неї. Вона звільнена від цього та чиста, тому воно не зможе їй зашкодити.

Тільки те, що ще не досягло свого замикання кола і тому ще висить на ній, зв’язане з нею, під тиском Світла буде негайно примушене до замикання кола – оживаючи, воно проявить себе у спробах діяти і в цьому отримає також удар, який йому належить.

Конкретні удари точно відповідають силі власного воління, яке, розв’язуючись у взаємодії, направляється проти душі як вихідного пункту! Тепер все буде посилене нездоланним тиском Світла та відтиснене назад до вихідного пункту, до душі, чи то добре чи зле.

І все, що у незграбному русі згущеного, ущільненого оточення усіх людських душ на землі потребувало б, імовірно, ще багато тисячоліть, щоб замкнути коло, тепер силою ударів зі Світла буде стиснене в декілька місяців у несподіваному для всіх людей прискоренні руху.

Так діє Світовий Суд у своїй простій природності! Цього разу це і є не раз провіщений вам «Страшний Суд»! Але його прояви зовсім інакші, ніж ви собі думали. Те, що вже було провіщено вам про це раніше, давалося в образах, бо інакше ви б взагалі цього не зрозуміли.

Одначе за допомогою Послання Ґраля ваше знання про діяльність у Творінні розширюється, і тому вам можна говорити все більше, оскільки сьогодні ви вже здатні зрозуміти це завдяки моєму Посланню.

Удари меча Судного Дня б’ють у Творіння як сильні випромінювання Світла та розтікаються по всіх каналах, уже сформованих у Творінні автоматичною дією Божественних законів, по каналах, в основі яких як вихідні моменти лежать усі відчуття, все мислення, воління та поводження людей.

Тому цими, вже наявними, каналами судні промені з безпомилковою визначеністю спрямовуються до всіх душ та діють там відповідно до стану конкретної душі, однак настільки прискорено, що все їхнє буття приводиться до останнього замикання кола всієї дотеперішньої діяльності протягом декількох місяців, точно відповідно до справжнього стану цих душ вони будуть піднесені або скинуті, оживлені та зміцнені або знищені!

Таким є Суд! Сьогодні завдяки Посланню ви можете зрозуміти описаний таким чином процес.

Раніше ви б не могли цього осягнути, і тому доводилося сповіщати все у простих образах, що приблизно відповідали ходу процесу. –

І ці удари Страшного Суду вже на шляху до вас, до кожного в Творінні, все одно, має він земне тіло чи ні.

Перші з них вже досягли вас, і оживає все, що ще висить на ваших душах.

Але й останні удари, що несуть знищення чи піднесення, вже послані з суворістю, що все долає, щоб завершити очищення на цій землі! Вони вже несуться до людства, і ніщо не може їх де-небудь затримати. У точно визначену Богом годину людство буде невблаганно, але справедливо уражене ними!

28. ТИСЯЧОЛІТНЄ ЦАРСТВО

У думках багатьох людей, які знають про провіщення, ширяє воно як легенда, але непевно, без форми, бо ніхто не може скласти собі правильне уявлення про це!

Тисячолітнє Царство! Ті, хто прагне до знання, знову та знову бралися за роз’яснення того, як втілиться в життя велика пора миру та радості, що має бути пов’язана з ним. Але ще ніколи не вдавалося наблизитися до істини! Всі йшли хибними шляхами, бо при цьому відводили надто велику роль земним людям, як завжди відбувається в усьому, про що думають люди. Крім того, вони виходили з дотеперішніх понять, будували на них, і тому кожна з цих побудов вже з самого початку мала розглядатися як хибна, незалежно від її природи.

І при цьому людина забувала про головне! Вона не враховувала умову, яка теж була передвіщена, що перед тисячорічним Царством Миру все повинно стати новим у Суді! Це – необхідна основа Нового Царства. На дотеперішньому ґрунті воно не може виникнути! Все старе повинно спочатку стати новим!

Але це не значить, що старе має отримати свіжі сили у тій самій, дотеперішній формі, навпаки, вислів «новим» обумовлює переміну, перетворення старого!

У своїх міркуваннях людина випустила це з уваги, тому так ніколи й не просунулася далі в своєму уявленні.

А те, що більше за все повинно спершу змінитися в Суді, – це сама людина, бо тільки вона внесла безлад у Вторинне Творіння. Від неї, від її хибного воління прийшла в світ біда.

Первозданна краса, чистота та здоров’я, які завжди є наслідком вібрування у первозданних законах Творіння, поступово викривлювалися та спотворювалися хибним волінням цього людства. Замість здорового визрівання у напрямку досконалості, у невтримному розвитку ще могли формуватися лише карикатурні витвори!

Уявіть собі гончаря, який сидить біля свого гончарного круга; перед ним глина, пластичність якої дозволяє надати їй під час вертіння круга будь-яку форму. Але круг пускається у рух не самим гончарем, а приводним пасом, якому, в свою чергу, не дає зупинитися енергія машини.

Завдяки тисненню пальців глина отримує форму у постійному вертінні, що здійснюється кругом, на який вона покладена. Як натискають пальці, такою створюється і форма; вона може бути красивою, некрасивою, потворною.

Таким самим чином діє і дух людини в цьому світі, у Вторинному Творінні. Він здійснює керівництво через своє воління, тобто як дух тисне на певне сутнісне, яке формує грубу та ефірну матеріальність. Сутнісне – це пальці для духа, які тиснуть за його волінням. Глина – це ефірна та груба матеріальність, однак рух, що протікає незалежно від людського духа, – це самостійний рух первозданних законів Творіння, які, наче потоки, невпинно рухають розвиток всього, що формує людина у своєму волінні.

Отже, воління людського духа відповідальне за багато того, що розвивається у Вторинному Творінні, бо він, як дух, чинить тиск, який визначає характер форми. Він не може забажати нічого, що в той же час не стане формуватися! Не має значення, що це! Таким чином він ніколи не зможе уникнути й відповідальності за всі створені ним форми. Його воління, мислення та його поводження – все набуває форми в механізмі цього світу. Причина того, що людина не знала цього чи не хотіла знати, в ній самій, це її провина. Її незнання не змінює діяння.

Так, своїм хибним волінням, своєю упертістю та зарозумілістю вона не тільки затримала будь-який істинний розквіт, а й загубила Вторинне Творіння, і замість того, щоб діяти на благо, діяла лише на шкоду!

Застережень, що передавалися через пророків, а потім і через самого Сина Божого, було недостатньо, аби її перелаштувати, щоб вона обрала правильний шлях! Вона цього не хотіла і все більше живила свою пихатість володаря світу, в якій вже крився зародок її неминучої загибелі, що зростав разом з пихатістю, підготовляв катастрофи, які тепер повинні вибухнути згідно з одвічним законом у Творінні, можливість пізнання якого людина пропустила, бо її пихатість володаря заважала їй в цьому.

Єдиною причиною прийдешніх жахів є викривлення первозданних Божественних законів через хибне воління цих людських духів у Вторинному Творінні! Бо це хибне воління привело в безлад всі силові потоки, що діють автоматично. Але така зміна їх течії не може пройти безкарно, бо вони, зв’язані та заплутані, насильно розділяться у певний час. Це розділення та розплутування виражатиметься в явищах, які ми називаємо катастрофами. Все одно, чи стануться вони у державній сфері, в сім’ях, з окремими людьми чи з цілими народами, чи в стихіях природи.

Разом з цим зруйнується в самому собі все хибне, судячи себе силою, що є в потоках, які хибно направлялися зарозумінням людства, інакше, ніж бажано Богом, оскільки ці потоки можуть нести лише благо тоді, коли рухаються тими шляхами, що передбачені для них первозданним законом, тобто визначені Творцем. І не інакше.

Тому й кінець можна було передбачити вже за тисячі років, бо внаслідок обумовленої хибним волінням позиції людей інакше взагалі не могло бути, бо кінцеві прояви будь-якої події завжди залишаються строго прив’язаними до первозданних законів.

Оскільки людські духи довели абсолютну нездатність пізнати своє завдання в цьому Творінні, оскільки своє небажання виконувати його вони довели відкиданням та хибним тлумаченням усіх застережень покликаних та пророків, навіть самого Сина Божого, та засвідчили свою ворожість розп’яттям, Бог втручається тепер насильно.

Тому й гряде Тисячолітнє Царство!

Лише силоміць можна ще допомогти Вторинному Творінню, а також і людству, яке довело, що його ніколи не можна було схилити добровільно піти правильним шляхом, яким воно повинно йти в Творінні, щоб бути в ньому угодним Богу та діяти на благо, як такі створіння, якими люди, як духовні, насправді є.

З цієї причини нині, в Суді, людство стає безправним, позбавляється на деякий час свого дотеперішнього права стосовно того, що людська воля, ведучи та формуючи, панує в цьому Вторинному Творінні! Позбавляється на тисячу років, щоб нарешті змогли настати мир та прагнення до Світла згідно з первозданними законами в Творінні, яким людина досі вороже протистояла.

Отже, можливість та запоруку довгожданого Царства Миру дає позбавлення людства всіх його дотеперішніх прав у Вторинному Творінні! Такою постає людина перед своїм Богом! За це вона повинна тепер відповісти. У цьому сенс та необхідність тисячорічного Царства Божого тут, на землі. Сумна істина, ганебнішої за яку не може бути для цього людства! Але… єдина допомога.

Так Тисячолітнє Царство стане школою для людства, в якій воно повинно навчитись, як слід йому стояти у Вторинному Творінні, як мислити та вчиняти, аби правильно виконати призначене йому завдання та завдяки цьому самому стати щасливим!

З цією метою воля людства, як пануюча у Вторинному Творінні, буде паралізована на тисячу років, після того як в Суді буде знищене те, що вона хибно посіяла та хибно вела!

Протягом тисячі років керуватиме лише Божа Воля, Котрій повинен буде підкоритися кожний людський дух, якщо він зміг встояти в Суді!

Але якщо після цього знову виявиться неспроможність, як досі, то людству треба очікувати повного знищення!

Такими є Тисячолітнє Царство та його мета! У своєму зарозумінні та ілюзії власної важливості людство уявляло собі це зовсім по-іншому. Але йому доведеться пізнати та пережити, яким це є насправді!

І в цьому теж полягає лише Милість Бога – допомогти тим, чиє воління справді чисте!

29. НЕОБХІДНЕ СЛОВО

Стережись, людський духу, бо твоя година настала! Лише для злодіянь використовував ти час, відпущений тобі для розвитку, якого ти так палко бажав!

Стережись у своєму такому пихатому розсудковому зарозумінні, що кинуло тебе в обійми тьми, яка, тріумфуючи, встромляє в тебе сьогодні свої кігті!

Поглянь угору! Ти стоїш у Божественному Суді!

Пробудіться та здригніться, ви, хто в обмеженості та з вузьким поглядом в’ється навколо золотого тельця земної тлінності, фальшивий блиск якого притягував вас, наче метеликів. Через вас у гніві розчарування розбив колись Мойсей ті скрижалі Завіту вашого Бога, що мали допомогти вам у сходженні до Світла.

Це розбивання скрижалей було живим символом того, що все людство не заслужило знання про цю Божу Волю, ту Волю, Котру воно відринуло у своєму легковажному поводженні та земній пихатості, щоб танцювати навколо саморобного ідола й тим самим віддаватися своїм власним бажанням!

Але нині настає кінець в останній зворотній дії, у наслідках, у відплаті! Бо тепер ви розіб’єтеся об цю колись так легковажно відкинуту вами Волю!

Тут не допоможуть вже ніякі нарікання, ніякі прохання, бо вам були дані тисячоліття, аби схаменутися! Ви ж ніколи не мали для цього часу! Ви цього не хотіли та ще й сьогодні у своїй невиправній пихатості вважаєте себе надто мудрими. Ви не хочете зрозуміти, що саме в цьому й проявляється найбільша глупота. Таким чином ви врешті-решт стали в цьому світі докучливим відріддям, що не знає більше нічого іншого, крім упертої хули всього, пов’язаного зі Світлом, бо, настирно копаючись лише у тьмі, ви втратили будь-яку можливість у пошуку вільно спрямувати погляд увись, пізнати Світло або витримати Його.

Цим ви відтепер затавровані зі своєї власної вини!

Тому, як тільки знову запромениться Світло, ви відхитнетеся, засліплені, і при цьому безповоротно впадете в безодню, яка вже зараз розверзлася за вами, щоб поглинути відкинутих таким чином!

Там ви будете скуті лещатами, з яких не можна вислизнути, аби всі ті, хто намагається спрямовуватися до Світла, знайшли шлях до Нього в блаженному пізнанні, вільні від вашої зарозумілості та вашого бажання приймати мішуру за чисте золото! Впадете у той смертоносний жах, який ви підготували собі у найвпертішому прагненні! У майбутньому ви більше не зможете затьмарювати Божественну Істину!

Як завзято намагаються вони, маленькі людинки, просунути далеко на передній план своє сміховинне псевдознання, та як заплутують через це багато душ, котрих можна було б спасти, якби вони не стали здобиччю духовних лицарів плаща та кинджала, які, наче грабіжники з великої дороги, ще крадуться вздовж початкового відрізку правильного шляху, і при цьому здається, що вони йдуть тією самою дорогою. Але що вони насправді пропонують? З красивими жестами й утертими висловами вони гордо та докладно обґрунтовують свою позицію традиційними переказами, достеменного сенсу яких вони ніколи не розуміли.

Як добре каже народна мудрість, переливають з пустого в порожнє! З пустого, бо вони не зберегли достеменного зерна, недоступного їхньому розумінню. З такою обмеженістю доводиться зустрічатися повсюди; з тупою впертістю вони б’ються над сказаним іншими, бо самі не здатні що-небудь додати до цього.

Тисячі належать до них, та знову ж тисячі думають, що лише вони мають істинну віру! Із внутрішнім вдоволенням вони смиренно застерігають від зарозумілості там, де щось перевищує їхнє розуміння! Це найгірші! Саме вони відринуті вже зараз, бо в їхній заскнілій вірі їм уже ніколи не можна буде допомогти. І вже нічого не дасть ані жах, ані нарікання, ані прохання, коли одного разу вони зрозуміють, що все це було помилкою. Вони не хотіли іншого, згаяли свій час. Не треба за ними тужити. Кожна мить надто цінна для того, щоб її марнувати на таких всезнайок, бо вони вже ніколи не пробудяться від своєї впертості, а сліпо загинуть у ній! З їхніми відразливо улесливими словами та запевненнями в їхній вірі в Бога, з їхнім лише уявним пізнанням Христа!

Не краще і з масами тих, хто виконує своє богослужіння з регулярністю та обов’язковістю іншої праці, як щось необхідне, корисне, доцільне. Почасти і за звичкою або тому що це «традиція». А може, також через наївне побоювання, оскільки, врешті-решт, «не можна ж знати, для чого це пригодиться в результаті». Вони зникнуть, як подих на вітрі! –

Скоріше треба пожаліти дослідників, які зі своїм справді серйозним, допитливим розумом упускають можливість ще піднятися над густим поростом, в якому вони невтомно порпаються і при цьому думають, що знайдуть там шлях до початку Творіння. Проте все це нічого не дасть та не знайде виправдання! До того ж їх мало, дуже мало. Більша частина тих, хто називає себе дослідниками, віддається порожнім забавам.

А у великої маси решти людства нема часу «вслухатися в себе». Це земні люди, які здаються дуже змученими, які неабияк перевантажені працею для того, щоб добитися здійснення земних бажань, задоволення повсякденних потреб, а зрештою, і запитів, що виходять далеко за ці межі. Вони не помічають, що разом зі здійсненням множаться і бажання, а кінцевої мети ніколи не видно, і, таким чином, той, хто цього прагне, ніколи не може знайти спокій, ніколи не знаходить часу для внутрішнього пробудження! Без усякої високої мети для вічності він дозволяє гнати себе через своє земне буття, поневолений земними бажаннями.

Втомлений таким поводженням, він повинен, врешті-решт, подбати й про тіло, за допомогою відпочинку, різноманітності, розваги. Отже, в нього, зрозуміло, не залишається часу на позаземне, на духовне! І навіть якщо інколи зовсім тихо дасть про себе знати відчуття стосовно того, що буде «після смерті», то він, в кращому разі, задумається над цим на мить, однак ніколи не дозволить, щоб це зачепило та пробудило його, а різко й швидко він віджене від себе все подібне з наріканням, що він же нічого не може вдіяти, навіть якби справді захотів! На це в нього зовсім нема часу!

А багато хто навіть хоче, щоб таку можливість створили для нього інші. При цьому нерідко доходить і до скарження на долю та до нарікання на Бога! На всіх таких, зрозуміло, будь-яке слово буде витрачене марно, оскільки вони ніколи не захочуть зрозуміти, що лише від них самих залежало, аби це склалося інакше!

Для них є лише земна необхідність, яка безперервно зростає разом з успіхами. Нічого іншого вони ніколи серйозно й не хотіли. Завжди чинили цьому всякого роду перепони. Легковажно відсували на п’яте, шосте місце, до чого звертаються лише у крайній потребі або при смерті. Для всіх це досі залишалося другорядною справою, яка може й почекати!

І якщо коли-небудь все ж таки з’являлася ясно видима можливість серйозно цим зайнятися, негайно виникали нові екстрабажання, котрі означали не що інше, як відмовки, приміром такі: «Тільки раніше я хочу зробити ще це та оце, а потім буду готовий до цього». Точно так, як колись уже сказав Христос!

Ніде не знайти тієї серйозності, яка безумовно необхідна для цього найважливішого з усіх питань! Це здавалося їм надто далеким. З цієї причини всі вони нині відринуті, всі! Ніхто з них не буде прийнятий у Боже Царство!

Гнилі плоди для сходження, які розповсюджують кругом себе лише подальше гниття. Подумайте тепер самі, хто ж тоді ще зможе залишитися! Сумна картина! Але, на жаль, надто правдива. –

І коли тепер Суд вимотає людство, то вони дуже швидко стануть на коліна в пилу! Але задумайтеся вже сьогодні про те, як вони стануть на коліна: в усій нікчемності, але в той же час знову пихато, бо будуть знов-таки лише нарікати, просити про допомогу, що має бути їм надана!

Важкий тягар, який вони звалили на себе і який врешті-решт грозить роздавити їх, має бути знятий з них! Це буде тоді їхнім проханням! Ви добре чуєте? Це прохання відвернути мучення, але при цьому жодної думки про власне внутрішнє виправлення! Жодного чесного бажання добровільно змінити дотеперішнє хибне мислення, чисто земне прагнення! Ніякого воління розпізнати та мужньо визнати колишні помилки та вади.

І коли в цій великій нужді серед них з’явиться Син Людський, усі вони простягнуть до Нього руки, скиглячи, благаючи, але знов-таки лише в надії, що Він допоможе згідно з їхніми бажаннями, тобто припинить їхнє мучення, поведе до нового життя!

Але Він відштовхне від Себе більшу частину цих жадаючих, як отруйне відріддя! Бо всі ці благаючі після надання їм допомоги негайно знову впали б у старі помилки, водночас отруюючи своє оточення. Він прийме лише тих, хто просить Його про силу, щоб нарешті набратися духу для тривалого виправлення, хто смиренно намагається позбавитися всієї дотеперішньої заскнілості та радісно, як спасіння, вітає Слово Істини зі Світла! –

Одначе зрозуміти Послання Ґраля, так само як перед тим і Послання Сина Божого, стане можливо лише тоді, коли людський дух відкине вбік усе, що він собі вибудував в уявному розумінні, та почне з самого початку! У цьому люди спершу повинні стати як діти! Вивести з нинішніх помилок неможливо. Від самих підвалин має настати абсолютно нове, яке зростає та зміцнюється в простоті та смиренні.

Якби людям допомогли так, як вони про це просять в годину небезпеки та нужди, все було б знову швидко забуто, тільки-но їх позбавили б жахів. У своєму недоумстві вони б знову почали безсовісно критикувати, замість того щоб осмислювати.

Таке марнування часу в майбутньому абсолютно неможливе, бо існування цієї частини Всесвіту поспішає назустріч своєму кінцю. Для кожного людського духа це означає віднині: або – або! Спасіння зі створених ним самим пут або загибель у них!

Вибір вільний. Але наслідки рішення визначені та незмінні!

Наче позбавлені великого гніту, зітхнуть та зрадіють тоді врятовані, після того як огидній, брудній тьмі разом зі створіннями, що охоче пристали до неї, доведеться нарешті звалитися від ударів меча Світла туди, де їй і місце!

І тоді земля, чиста від усіх чумних думок, відродиться у цнотливості, і мир розцвіте для всіх людей!

30. ВЕЛИКА КОМЕТА

Знаючі вже роками говорять про прихід цієї сповненої особливого значення Зірки. Кількість тих, хто очікує її, невпинно зростає; ознак стає все більше та більше, так, що й справді її, напевно, скоро слід чекати. Але що вона означає насправді, що несе, звідки приходить – все це ще як слід не роз’яснено.

Вважають, що вона несе з собою радикальні зміни. Але ця Зірка означає більше.

Її можна назвати Віфлеємською Зіркою, бо вона абсолютно такого ж роду, що й та Зірка. Її сила високо здіймає води, несе кліматичні катастрофи та навіть більше того. Земля здригається, коли промені цієї Зірки охоплюють її.

Від часів події у Віфлеємі нічого подібного не було. Ця Зірка, як і Віфлеємська, відділилася від вічного царства Первозданного Духовного у такий момент, щоб почати діяти на цій землі саме тоді, коли для всього людства мають настати роки духовного просвітлення.

Шлях Зірки – це пряма лінія від Вічного Царства до цієї частини Всесвіту. Її ядро сповнене високою, духовною силою; вона огортається матеріальністю і завдяки цьому буде видима також для земних людей. Твердо та неухильно йде Комета своїм шляхом і в належну годину з’явиться на горизонті, як уже визначено за багато тисячоліть.

Її перші, безпосередні діяння в останні роки вже почалися. Хто не хоче цього бачити та чути, хто не відчуває, що все надзвичайне, яке вже відбулося, смішно подавати як щось повсякденне, – тому, зрозуміло, вже не допомогти. Він або намагається розігрувати з себе страуса, ховаючи голову в пісок від страху, або обтяжений найсильнішою обмеженістю. І тим, й іншим треба спокійно дозволити йти своїм шляхом, їхні легко спростовувані твердження можуть викликати лише посмішку.

Але знаючим можна було б сказати, куди вдарять перші потужні промені. Та оскільки промені поступово охоплять всю Землю, то повідомляти про це докладніше немає сенсу. Пройдуть роки до цього моменту та ще роки до того часу, коли Комета знову випустить Землю з-під свого впливу.

І тоді вона буде очищена та освіжена з усіх поглядів, для блага та радості своїх мешканців. Тоді вона стане прекраснішою, ніж будь-коли. Тому кожний віруючий повинен зі спокійною довірою дивитись у майбутнє, не лякаючись нічого, що б не сталося найближчими роками. Якщо він може звернути до Бога повний довіри погляд, ніяка біда не трапиться з ним.

31. СВІТОВИЙ УЧИТЕЛЬ

Світовим Учителем Він зветься не тому, що повинен учити Світ, ймовірно, заснує релігію, яка об’єднає Світ, у більш вузькому значенні – землю або, ще точніше, земне людство, чи підкорить своєму впливові землю, а Світовим Учителем Він зветься тому, що роз’яснює «Світобудову», несе вчення про Світобудову. Те, що справді повинна знати людина! Він вчить пізнавати «Світобудову» в її автоматичній діяльності, щоб земна людина могла керуватися цим та в результаті для неї стало можливим свідоме сходження у пізнанні справжніх світових законів!

Отже, мова йде щодо вчення про Світ, роз’яснення про Світобудову, Творіння.

За цим достеменним Світовим Учителем, як це колись було з Христом, стоїть променистий, видимий для чистих ясновидців великий Хрест Спасителя! Можна також сказати: «Він несе Хрест!» Однак це не має нічого спільного зі стражданням та мучеництвом.

Це буде один зі знаків, «живе світіння» якого не здатен підробити навіть найвправніший фокусник або маг і за яким можна впізнати безумовну достеменність Його місії!

Цей позаземний процес не позбавлений зв’язку, не є просто свавільним, тобто неприродним. Цей зв’язок стає зрозумілим одразу, як тільки стає відомим справжній сенс достеменного «Хреста Спасителя». Хрест Спасителя не рівнозначний хресту страждань Христа, завдяки чому адже і не могло бути врятовано людство, як я детально описую в доповіді «Хресна смерть Сина Божого і Тайна Вечеря» і неодноразово повторюю. Це дещо зовсім інше, знов-таки, уявно просте та, проте, грандіозно велике!

Хрест був відомий ще до земного життя Христа. Це знак Божественної Істини! Не лише знак, а й жива форма для Неї. А оскільки Христос був Подавцем Божественної Істини, достеменної, та прийшов із Істини, був безпосередньо зв’язаний з Нею, ніс в собі Її частину, то Вона в живій формі укріплена в Ньому та на Ньому! Вона видима в живому, тобто сяючому та самодійно випромінюючому Хресті! Можна сказати, що Вона є сам Хрест. Там, де є цей променистий Хрест, разом з цим є й Істина, тому що цей Хрест не можна відділити від Істини, а вони єдині, бо цей Хрест являє видиму форму Істини.

Хрест променів, або променистий Хрест, і є, отже, Істиною в Її одвічній формі. А оскільки людина може підійматися лише через Істину, не інакше, то й людський дух знаходить справжнє спасіння лише в пізнанні або знанні Божественної Істини!

З того, що спасіння, знов-таки, полягає лише в Істині, виходить, що Хрест, тобто Істина, і є спасенним Хрестом, або Хрестом Спасителя!

Це Хрест Спасителя! А Спасителем є Істина для людства! Лише знання Істини та пов’язане з цим використання шляху, що полягає в Істині, або показаний в Істині, може вивести людський дух з його нинішнього затьмарення та сум’яття нагору, до Світла, врятувати, визволити його з теперішнього стану. Оскільки ж посланий Син Божий і грядущий нині Син Людський – це єдині Подавці незатьмареної Істини, несуть Її в собі, то обидва Вони, звичайно, повинні також невіддільно нести в собі Хрест, тобто бути Носіями Хреста променів, Носіями Істини, Носіями Спасіння, яке полягає для людей в Істині. Вони приносять спасіння в Істині тим, хто приймає Її, тобто йде вказаним шляхом. – Чого ж варті поряд з цим усі по-людськи розумні розмови? Вони зблякнуть у годину нужди.

Тому Син Божий сказав людям, що їм треба взяти Хрест та йти за Ним, тобто прийняти Істину та жити згідно з Нею! Пристосовуватися до законів Творіння, вчитися точно розуміти їх і лише на благо використовувати ці закони в їх автоматичних проявах.

Однак що ж знову зробив обмежений людський розум з цього простого та природного факту! Неугодне Богу та Сину Божому вчення про страждання! І разом з цим був обраний хибний шлях, який не узгоджується з указаним шляхом, а відводить далеко від Божої Волі, Котра хоче вести лише до радості, а не до страждання.

Певна річ, для людства це жахливий символ, що у той час Син Божий був прицвяхований людьми саме до земного відтворення форми образу Істини і був замучений до смерті, тобто зазнав земну загибель на символі Істини, яку Він приніс! Але цей церковний страсний хрест не є Хрестом Спасителя!

«Який стоїть в Силі та Істині», – говориться про Сина Божого. Сила – це Божа Воля, Дух Святий. Його видима форма – Голуб. Видима форма Істини – це самодійно випромінюючий Хрест. І те й інше бачили живими на Синові Божому, бо Він стояв у цьому. Тобто це було для Нього природним та самоочевидним явищем.

Те ж саме побачать і на Синові Людському! Голуба над Ним та Хрест Спасителя за Ним, бо Він, знов-таки, нерозривно зв’язаний з ними як Подавець Істини, «Який стоїть в Силі та Істині»! Це безпомилкові знаки Його достеменної місії у виконання провіщань. Знаки, які не піддаються підробці, які не можна знищити, що застерігають та, незважаючи на жахливу серйозність, також обіцяють! І перед одними цими знаками повинна буде відступити вся тьма!

Підійміть погляд угору! Тільки-но заявлять про себе невблаганні провісники Його приходу, котрі для Нього очищують шлях від перепон, які нагромаджує на ньому людське зарозуміння, впаде пов’язка з очей багатьох, хто обдарований таким чином впізнати Його! Уголос тоді вони повинні будуть свідчити про Нього, примушені силою Світла.

Жоден із ще численних сьогодні лжепророків, а також керівників не зможе встояти перед цим, бо в цих двох високих знаках, які не може нести ніхто, крім Сина Божого та Сина Людського, сам Бог говорить за Слугу Свого, і вся людська розумність повинна буде оніміти від цього. –

Чекайте на цю годину, вона прийде скоріше, ніж усі думають.

32. ЧУЖИНЕЦЬ

Тьма знову залягла над землею. Тріумфуючи, вона тінню накрила людей та загородила шлях до царства Первозданного Духовного. Світло Боже покинуло їх. Тіло, що слугувало Йому земним вмістищем, скривавлене та знівечене, висіло на хресті, як жертва протесту тих, кому Він хотів принести щастя та святий мир.

На вершині сукупного Творіння, в променистій близькості Бога, стоїть Замок Ґраля як Храм Світла. В ньому запанував великий сум за заблудлими у глибині людськими духами, які у сліпому всезнайстві ворожо закрилися від Істини та дозволили повній ненависті тьмі довести себе до злочину проти Сина Божого. Прокляття, породжене таким чином людством, тяжко опустилося на весь світ та ввергло його у ще більшу обмеженість понять. –

Серйозно та вражено споглядав із Замка Ґраля жахливу подію юнак… грядущий Син Людський. На цей час Він уже був у процесі підготування, який забрав тисячоліття, бо добре оснащеним треба було Йому зійти у ті низини, де через воління людей панувала тьма.

Тут на плече замріяного ніжно лягла жіноча рука. Цариця Жіноцтва стояла біля Нього, і з повною любові печаллю сказала:

«Дозволь цій події вплинути на тебе, любий Сину. Таким є поле бою, яким тобі доведеться пройти у годину здійснення, бо за проханням вбитого Спасителя Бог-Отець дозволяє, щоб перед Судом ти ще раз сповістив Його Слово відступникам, аби врятувати тих, хто ще захоче почути Його!»

Мовчки схилив юнак голову та взявся щиро молитися про силу, бо в Ньому могутньо здіймався відгук такої великої Божої Любові!

Через усі сфери швидко промайнула звістка про ще одну, останню милостиву можливість, і багато душ молило Бога, щоб їм було дозволено допомогти у великій справі спасіння всіх тих, хто ще хоче знайти шлях до Бога. Любов Бога-Отця дозволила це багатьом душам, яким це давало пожиток для сходження. У вдячній радості лави облагодіяних таким чином, тріумфуючи, присяглися на вірність заради здійснення наданої їм можливості служити.

Так були підготовлені ті покликані, які пізніше, коли на землі настала година виконання для Посланця Божого, мали бути у Його розпорядженні. Ретельно були вони підготовлені для цих завдань і в потрібний час інкарновані на землі, щоб бути напоготові, тільки-но до них дійде Поклик, прислухатися до якого було першим виконанням їхнього обов’язку.

Тим часом заповіт убитого Сина Божого, Його Живе Слово, використовувалося на землі лише у власних цілях. При цьому людям бракувало будь-якого поняття істинних принципів Христа. Навпаки, вони зжилися з таким хибним, чисто земним догідництвом, що врешті-решт відкинули все інше, як те, що йде не від Бога, і сьогодні ще відкидають та нападають на те, що не проявляє бажаної для них огидної м’якотілості, не дотримується такого ж вкрай нездорового, рабського культу людства.

Все, що не ґрунтується на визнанні людського верховенства, називається просто хибним та не належним до Слова Божого. Однак насправді у цьому поводженні криється не що інше, як боягузливе занепокоєння, що може відкритися вже давно відчутна порожнеча хибної побудови.

Ось що зробили зі святого заповіту Сина Божого! За таких принизливих передумов Його ясні слова передавали далі у занадто людському тлумаченні. Потураючи людським слабкостям, вербували прихильників, доки не змогли розвинути хоч яку-небудь земну владу, яка завжди залишалася кінцевою метою. Але дуже скоро звірячою жорстокістю показали, як далеко були носії недооціненого принципу Христа від його справжнього розуміння, як мало вони жили ним.

Безперервно та все гостріше проявлялися докази того, що саме ті, котрі хотіли бути носіями принципу Христа, були найзапеклішими ворогами та найбільшими образниками істинного принципу Христа, безсоромно та непростимо! Уся історія після земного буття Христа з появою церков показує ці факти у незгладимо вирізьблених та випалених рунах так ясно, що їх неможливо заперечити або пом’якшити. Довгою історією поодиноких та масових вбивств під непростимі звертання до Бога було створене ганебне тавро свідомого лицемірства, що не можна сховати; ще й сьогодні у багатьох місцях продовжують діяти таким чином, тільки в змінених, пристосованих до нинішнього часу формах.

Так, завдяки послужливості всіх людських духів тьма ставала все чорнішою, чим ближче підходив час, коли повинен був інкарнуватися на землі Син Людський.

Радісне пожвавлення у стихіях сповістило про земне народження. Ангели з любов’ю провели Його вниз, на цю землю. Первостворені сформували міцну стіну навколо Нього та Його земного дитинства. Сонячною дозволено було стати Його земній юності. Як вітання Бога-Отця споглядав Він вечорами над собою променисту Комету, яку розглядав як щось самоочевидне, як належне до небесних тіл, доки пов’язка, яку Він повинен був носити у своєму гіркому земному учнівстві, не була накладена Йому на очі.

Чужим здалося Йому тоді все навколо, лише висока невтишна туга наповнювала Його душу, що зростала до занепокоєння, постійного нервового пошуку. Її не можна було вгамувати нічим з того, що пропонувала земля.

З ефірноматеріальною пов’язкою на очах протистояв Він нині тьмі на ворожій території, на полі бою, де все темне змогло закріпитися міцніше, ніж Він сам. Тому звичайним явищем було те, що всюди, де Він намагався за що-небудь взятися, це не могло знайти ніякого відгуку та не мало успіху, а лише постійно ворожо сичала тьма.

Доки для Нього не настав час виконання, тьма постійно могла залишатися сильнішою та чинити Йому земну шкоду там, де Він займався якими-небудь земними справами, бо все земне вже за самою своєю природою повинно було ворожо протистояти Посланцю Божому, оскільки, незважаючи на вдавані пошуки Істини, за якими завжди криється лише зарозумілість у різноманітних формах, все людське воління сьогодні спрямоване проти істинної Волі Божої. Тьма легко знаходила повсюди послужливі створіння, щоб затримати Посланця Світла, відчутно та болісно вразити Його.

Так час Його земного навчання став шляхом страждання.

Так, як духовне з великою, наче магнетичною силою, притягуючи та утримуючи, діє на сутнісне, ефірноматеріальне та грубоматеріальне, так само, й ще значно сильніше, те, чиє походження вище за духовне у Вторинному Творінні, повинно діяти на все, що нижче від нього. Як природний процес, який не може бути інакшим. Однак у діянні це лише схоже на силу притягання. У певному сенсі силу взаємного притягання має лише подібне.

Але тут мова йде про існуючу владу більш сильного у чисто об’єктивному, найшляхетнішому сенсі! Не в земному людському уявленні, бо у Грубій матеріальності цей закон, як і все інше, у своєму діянні огрубів через людське втручання. Природне діяння цієї панівної сили у зовнішній формі проявляється як магнетичне притягання, об’єднання, утримання разом, панування.

За цим законом люди теж відчували магнетичне притягання до цього вкритого покривами, більш сильного Чужинця з Височин, хоча нерідко ворожо опиралися. Щільні покриви, що були на Ньому, не могли повністю стримати проникнення цієї чужої на землі сили, у той час як вона знов-таки ще не могла вільно випромінюватися, щоб здійснювати ту непереборну владу, яку вона має в годину виконання після відпадіння накладених на неї покривів.

Це викликало розлад у відчуттях людей. Уже саме буття Чужинця при зустрічі з Ним пробуджувало в них найрізноманітніші надії, які, на жаль, через їхній склад думок завжди переходили лише в земні бажання, які вони живили в собі та посилювали.

Але Чужинець взагалі не міг узяти до уваги ці бажання, бо Його година ще не настала. Через це багато хто у своєму власному уявленні часто вважав себе сильно розчарованим та навіть почував себе дивним чином обманеним. Вони ніколи не замислювалися над тим, що насправді це були лише їхні власні егоїстичні очікування, які не здійснилися, і в своєму розчаруванні, обурені цим, вони звалювали відповідальність за це на Чужинця. Але Він не кликав їх, а вони самі нав’язувалися та повисали на Ньому, через цей невідомий їм закон, і часто ставали для Нього важким тягарем, з яким Він ішов через ті земні роки, що були передбачені для Нього як час Його навчання.

Земні люди відчували в Ньому щось таємниче, невідоме, що вони не могли пояснити, передчували приховану могутність, яку не розуміли, і в своєму незнанні врешті-решт підозрювали, звичайно, лише навмисне навіяння, гіпноз та магію, в залежності від роду свого нерозуміння, тоді як нічого подібного не було й сліду. Початкова симпатія, усвідомлення дивного притягання дуже часто перетворювалися тоді в ненависть, яка знаходила собі вихід у моральному побитті камінням та спробах зчорнити Того, від Кого вони надто рано очікували дуже багато.

Ніхто не брав на себе обов’язок справедливої самоперевірки, яка показала б, що це Чужинця, який сам по собі жив іншими поглядами та ідеалами, використовували ті, що примазувалися до Нього, а не Він когось використовував, як вони намагалися переконати себе та інших в озлобленні, що не здійснилися їхні бажання отримати комфортне життя. В засліпленні вони відповідали на проявлену дружелюбність безрозсудною ненавистю та ворожістю, подібно до вчинку Юди.

Але Чужинець на землі повинен був терпляче зносити все, адже це було лише цілком природним наслідком Його буття на землі, доки людство жило у заблуді. З цього одного Він, для Кого було абсолютно чужорідним будь-яке зле поводження та мислення, зумів пізнати, на що за своєю природою стали здатні земні люди. Одначе таке переживання водночас надало Йому і необхідного загартування, яке поступово лягло, наче обладунок, навколо Його постійної готовності допомогти, і таким чином між Ним та людством розверзлася прірва… через душевні рани, які діяли роз’єднуючи та які може зцілити лише повна зміна людства. Ці заподіяні Йому рани утворили з цього часу прірву, навести міст через яку здатна лише та людина, яка цілковито йде шляхом законів Бога. Лише це може послужити мостом. Будь-хто інший розіб’ється у прірві, бо нема іншого шляху для переходу. І зупинка перед нею спричинить знищення.

У точно визначену годину, ще до закінчення цього тяжкого часу навчання, відбулася Його зустріч із тією Супутницею, Котра як Частина Його самого повинна була разом з Ним мандрувати земним життям, щоб згідно з Божественним призначенням сприяти великому завданню. Вона, сама Чужинка на землі, у власному усвідомленні радісно ввірила себе Божій Волі, щоб вдячно розчинитися в Ній.

Лише потім настав час для покликаних, які колись присяглися Богу на віддане служіння! Їхнє прохання було задоволене та сумлінно виконане. Вчасно відбулася інкарнація на землі. Під надійним керівництвом вони були оснащені в земному плані всім, що їм було потрібно для виконання відповідних завдань. Це було їм піднесене, дароване, так явно, що вони взагалі могли розглядати це не інакше як дар, як заставу для години виконання їхнього колишнього обіцяння.

Своєчасно встановили вони контакт з Посланцем, через Його Слово, а потім і особисто… але багато з них, хоча й передчували Поклик, відчували в душі щось незвичайне, проте протягом свого земного буття дозволили собі так захопитися чисто земним, а почасти навіть тьмою, що не могли зібратися з силами, аби подолати себе заради виконання істинного служіння, для якого їм і було дозволено прийти на землю у цей великий час.

Декотрі, щоправда, проявили слабку волю до виконання, але земні недоліки утримали їх від цього. Були, на жаль, і такі, хто хоча й вступив на шлях свого призначення, одначе з самого початку шукав для себе у першу чергу земний пожиток. Навіть серед тих, у кого було серйозне воління, деякі очікували, що Той, Кому вони мали служити, повинен розчистити їм шлях до виконання, а не навпаки.

Лише деякі, окремі, показали себе справді здатними врости у своє завдання. У час виконання їм була дана десятикратна сила, отже прогалини більше не відчувалися, і в своїй вірності вони стали здатними виконати навіть більше, ніж міг би коли-небудь великий гурт. –

Зі смутком дивився Чужинець на землі на спустошення у лавах покликаних. Це було одним з Його найгіркіших випробувань! Скільки Він не пізнав, скільки не вистраждав через людей сам… перед цим останнім фактом Він стояв не розуміючи, бо не знаходив ніякого виправдання цьому провалу. На Його думку, покликаний, якого для задоволення його прохання спеціально вели та інкарнували, просто не міг інакше, як віддано здійснювати своє завдання у найрадіснішому виконанні! Інакше навіщо він був на землі! Чому його надійно захищали аж до часу, коли він знадобиться Посланцеві! Все було дароване йому тільки заради його необхідного служіння.

Тому сталося так, що, коли Чужинець зустрівся з першими з покликаних, Він цілком довіряв їм. Він розглядав їх лише як друзів, які взагалі не могли думати, відчувати та діяти інакше, ніж у найнепохитнішій вірності. Хіба це не було найвищим, найціннішим, що тільки могло випасти людині? В Нього не виникло жодної думки про можливість того, що навіть покликані могли стати нечистими протягом часу очікування. Для Нього було незбагненним, що людина при такій милості була здатна блюзнірськи проґавити та промарнувати достеменну мету свого земного буття. З притаманними їм вадами, вони здавалися Йому лише такими, що вкрай потребують допомоги… Тим суворіше вразив Його жах усвідомлення, коли Йому довелося пережити, що навіть у таких надзвичайних випадках людський дух ненадійний та показує себе не гідним найвищої милості навіть під найнадійнішим духовним керівництвом!

Приголомшений, Він раптом побачив перед собою людство в його невимовній мізерності, порочності. Воно стало Йому огидним.

Сильніше пригнічувало лихо землю. Все ясніше виявлялася безпідставність хибної побудови усієї дотеперішньої діяльності людей. Очевидніше проступали свідчення їхньої нездатності. Зі зростаючою заплутаністю все поступово розхитувалося, все, крім одного – пихатості людини стосовно власного вміння.

Саме вона розцвіла буйніше, ніж коли-небудь, що було також природним, бо вона постійно потребує ґрунту обмеженості. Зростання обмеженості повинно тягти за собою і буйний розквіт пихатості.

Жага до значущості зросла до гарячкових конвульсій. Чим менше могла людина дати, чим більше душа, яка надто добре передчувала падіння, злякано кричала в ній про порятунок, тим упертіше шукала людина – у хибній потребі компенсації – зовнішню земну мішуру, людські відзнаки. Навіть якщо у спокійні години люди не раз починали нарешті сумніватися в самих собі, то через це ще завзятіше хотіли вони хоча б вважатися знаючими. За будь-яку ціну!

Таким чином, все стрімко неслося вниз. В усвідомленні грядущого краху, що породжувало страх, кожний намагався, врешті-решт, по-своєму одурманити себе та дозволяв нечуваному йти так, як воно йшло. Він закривав очі перед лицем загрозливої відповідальності.

Але «мудрі» люди сповіщали про час приходу сильного помічника у нужді. Одначе більшості з них хотілося бачити такого помічника в самих собі або, якщо малася скромність, знайти його принаймні у своєму колі.

«Віруючі» молили Бога допомогти їм вибратися з хаосу. Але виявилося, що ці земні людинки вже при своїх проханнях в очікуванні виконання внутрішньо намагалися ставити Богу умови, бажаючи мати такого помічника, який відповідав би їхнім поглядам. Так далеко заходять плоди земної обмеженості. Люди можуть вірити, що Божому Посланцю треба прикрашати себе земною мішурою! Очікують, що Він повинен рахуватися з їхніми такими обмеженими земними поглядами, щоб завдяки цьому бути ними визнаним, добитися таким чином їхньої віри, їхнього довір’я. Яка нечувана зарозумілість, яка пихатість полягають вже в одному цьому факті! В годину виконання зарозумілість буде безжально розтрощена разом з усіма тими, хто в духові віддавався такому самообману! –

Тоді покликав Господь Свого Слугу, Який як Чужинець ішов по землі, щоб Він заговорив, передав Послання всім, хто цього жадає!

І дивіться, знання «мудрих» було хибним, молитви віруючих – неправдивими, бо вони не відкрилися Гласу, який прийшов з Істини і тому міг бути впізнаним лише там, де крапля Істини в людині ще не була засипана земними помилками, владою розсудку та всіма тими речами, які придатні для того, щоб збити людський дух з правильного шляху та привести до падіння.

Лише там він міг пробудити відгук, де прохання йшло зі справді смиренної, чесної душі.

Поклик пролунав. Куди він долинав, там викликав неспокій, розкол. Але там, де на нього серйозно чекали, він приносив мир та щастя.

Тьма почала неспокійно рухатися та ще щільніше, тяжче, чорніше згустилася навколо Землі. Де-не-де вона вже ворожо пирхала та з ненавистю сичала на ряди тих, хто хотів слідувати Поклику. Але ще тісніше вона кружляла навколо тих покликаних, котрі через провал повинні були поринути в темряву, якій вони таким чином добровільно простягли руку. Їхня колишня клятва духовно міцно прив’язувала їх до Посланця, притягувала до Нього в годину виконання, що наближувалася, тоді як їхні помилки діяли як перепона та відштовхували від Нього, бо через це з’єднання зі Світлом було неможливим.

Звідси міг постати знову ж таки лише міст до ненависті, до сукупної ненависті тьми проти всього Світлого. І таким чином вони загострили шлях страждань Посланця Світла аж до Голгофи. Більша частина людства надто охоче пристала до них, щоб зробити цей шлях ще важчим, особливо ті, хто вважав, що сам вже знає шлях до Світла та йде ним, як колись фарисеї та книжники.

Все це створило становище, коли людство ще раз довело, що й сьогодні воно скоїло б той самий злочин, який вже скоїло колись проти Сина Божого. Тільки на цей раз у сучасній формі – символічне розп’яття через спробу морального вбивства, що за Божими законами карається не менше, ніж убивство тілесне.

Це було виконанням після останньої легковажно проґавленої милостивої можливості. Зрадники, лжесвідки та наклепники вийшли з лав покликаних. Все більше відріддя тьми насмілювалося наближатися, бо вважало себе у небезпеці, оскільки Чужинець на землі замовкав перед брудом у виконанні своєї місії, як було Йому наказано, та як зробив колись і Син Божий перед волаючим натовпом, який хотів, щоб Його прицвяхували до хреста як злочинця.

Проте коли віроломні відступники у своїй сліпій ненависті вже думали, що перемога близька, і тьма вважала справу Світла знову знищеною, оскільки сподівалася, що у земному плані зробила її абсолютно неможливою для Носія цієї справи, тоді на цей раз Бог із Всемогутністю явив Свою Волю! І тоді… тремтливо впали на коліна і глузівники, але… для них це було надто пізно!

33. СПАСІННЯ! ВИЗВОЛЕННЯ!

Спасіння! Визволення! Як часто вже люди створювали собі хибний образ із цих слів, коли хотіли бачити в них безумовну допомогу від Світла, виключаючи при цьому Всесвяту Справедливість! У цьому полягає абсолютна помилка, яка сьогодні проявляється вже в усьому, що вимислює людський розум. Люди хочуть зробити Бога своїм послужливим рабом, на якого слід зважати лише тоді, коли мова йде про благо малих земних людей.

Лише самі запитайте себе про це коли-небудь, освітліть свої думки без поблажливості, вдивіться в них з об’єктивною ясністю аж до основи, і тоді вам доведеться визнати, що все ваше мислення завжди було налаштоване на те, що за вашими проханнями Бог повинен постійно служити та допомагати вам, аби виконувати ваші бажання.

Звичайно, ви не використовуєте для цього ту назву, яка була б ближча до природи вашої сутності, а, як завжди, передаєте іншими словами ваше хибне воління, вдягаєтеся у личину вдаваного смирення, і замість служіння говорите лише про «дарування»; але це нічого не змінює в тому, що все ваше поводження, навіть у молитві, – від зла і не може бути до вподоби Богу!

Будьте, нарешті, правдиві щодо самих себе та здригніться, усвідомивши, якими ви досі постійно поставали перед вашим Богом – свавільними, пихатими та невдоволеними, лицемірними через свою поверховість, думаючи про Нього лише у нужді та стражданні, щоб Він допоміг вам справитися з наслідками ваших вчинків, при яких ви ніколи не питали наперед, чи знаходяться ваші рішення в межах Його Волі.

Чим же ви є, люди, перед Всемогутністю та Величчю Господа, Якого ви намагаєтеся змусити діяти заради вас так, як вам це подобається! З якою зарозумілістю ви хочете протягти тут, на землі, такі закони, які виходять з вашого дріб’язкового способу мислення та не співзвучні з Божественними законами, закладеними Ним у Творіння. Як часто з безвідповідальним перед Богом мудруванням та злостивим мисленням ви провадите своє хибне воління, шкодячи цим своїм ближнім, аби самим отримати користь, чи то в грошах та майні, чи заради авторитету в очах тих, для кого ви це робите.

Тепер все це важко звалиться на вас величезним тягарем, бо за законом взаємодії ніщо з усього вашого хибного поводження не може бути зняте з вас як спокутуване, хіба що ви самі звільнитеся від цього завдяки зміні до доброго у своєму волінні.

Знесені будуть перепони, які ще заважають обваленню мас нагромадженої відплати! Невтримно звалиться все це на земне людство, яке хоче залишатися в інертності духа та зарозумілості, щоб провадити свою волю, яка вже давно сильно віддалилася від Божої Волі.

Але це кінець панування всієї тьми на землі! Воно повалиться та разом із собою затягне всіх людей, які приєдналися до нього.

Однак серед гуркотливого вирування краху лунає Слово! Переможно йде Воно по землях, аби ще міг врятуватися той, хто чесно домагається цього.

У цьому полягає умова, що кожна людина сама повинна постаратися розпізнати Слово Господа як спасіння! Якщо у сумнівах вона дозволить цій останній можливості пройти мимо, не скориставшись нею щосили, то вона вже ніколи її не отримає і для неї навіки буде втрачений той момент, коли вона могла б визволитися.

Спасіння, визволення настають для неї лише у Слові, яке вона повинна прийняти, щоб у житті згідно з Ним звільнитися від пут, що утримують її внизу через нерозуміння та викривлення істинних понять.

Ви були найгіршим чином отруєні та піддані небезпеці через хибне уявлення про Божу Любов, яку ви намагалися позбавити усієї свіжості, всієї сили та ясності і, замість цього, огортали Її нездоровою м’якотілістю та шкідливою поступливістю, що повинно було ввергнути вас усіх в інертність духа й разом з цим у загибель.

Стережіться згубного викривлення поняття святої Божої Любові! Таким чином ви впадете у приємну спочатку дрімоту, що стане смертельним сном.

У поступливості та доброті, що все прощає, нема істинної любові, навпаки, це така сама брехня, як наркотик, який тільки заколисує дух до втоми та ослаблює, зрештою ж призводить до повного паралічу та вимушує вічну смерть, бо ще своєчасне пробудження при цьому неможливе.

Лише строга прохолода Божественної Чистоти може подолати втому та прокласти шлях для істинної Любові, що веде до вашого духа. Чистота є строгою, вона не знає ніяких прикрашань, але й ніяких виправдань. Тому багатьом людям, які дуже охоче намагаються обманути самих себе, вона, ймовірно, має здаватися нещадною. Але насправді вона ранить лише там, де щось негаразд.

М’якотілість завдає шкоди, вам самим, а також тим, кому, як ви вважаєте, будете цим приємні. Одного разу ви будете судимі Кимось Вищим у такій справедливості, яка вже давно стала вам чужою через вас самих, бо ви віддалилися від неї.

Це Божа Справедливість, незмінна на віки вічні та не залежна від думки людей, вільна від їхньої прихильності, від їхньої ненависті та їхньої злоби, їхньої влади. Вона Всемогутня, бо Вона від Бога!

Якщо ви не докладете всіх сил, щоб відділитися від старого, то не навчитесь і розуміти цю Справедливість. Однак тоді ви й не зможете стати новими в собі! А лише нова людина, яка стоїть у Слові Життя та прагне до Світла, отримає допомогу, яка необхідна їй, щоб пройти через Божий Суд.

Людина повинна допомогти собі Словом, що вказує їй шлях, яким їй треба йти! Лише так зможе вона знайти визволення, інакше воно ніколи не дістанеться їй! Вона повинна зміцніти у боротьбі, яку веде сама за себе, або загинути в ній!

Пробудіться та станьте на боротьбу проти всієї тьми, і тоді вам дістанеться й допоміжна сила. Слабаки ж втратять ще й усю ту силу, яку мають, бо не вміють правильно використовувати її. Вони втратять разом з цим ще й те невелике, що мають, бо за законом притягання подібного воно перетече до тих, хто ревно та правильно використовує цю силу. Таким чином здійсниться слово прадавніх передрікань.

34. МОВА ГОСПОДА

Це святий обов’язок людського духа – дізнатися, для чого він живе на землі або взагалі в цьому Творінні, в якому він немов підвішений на тисячах ниток. Жодна людина не вважає себе такою незначною, аби думати, що її буття безцільне, якщо вона не робить його безцільним. У будь-якому разі, вона вважає себе надто важливою для цього. Однак лише декотрі з земних людей здатні докласти зусиль та настільки подолати інертність свого духа, щоб серйозно зайнятися дослідженням свого завдання на землі.

Це також лише інертність духа, що заохочує їх приймати сталі вчення, розроблені іншими. А інертність полягає у заспокоєнні думкою, що великим є триматися віри своїх батьків, не піддаючи положення, що містяться в ній, серйозній, ретельній власній перевірці.

У всьому цьому людей завзято підтримують меркантильні та корисливі об’єднання, які вважають, що зростання кількості їхніх прихильників – це найкращий шлях до розширення та забезпечення впливу, а разом з цим і підсилення влади.

Вони далеко від істинного Богопізнання, бо інакше не зв’язували б людський дух путами сталого вчення, а повинні були б виховувати в ньому визначену Богом власну відповідальність, яка принципово обумовлює повну свободу духовного рішення! Лише вільний в цьому дух може досягти істинного Богопізнання, яке визріває в ньому до повного переконання, необхідного кожному, хто хоче піднятися до Світлих Височин, бо тільки вільна, щира переконаність може допомогти йому в цьому. –

Але що ж ви зробили, люди! Як паралізували ви цю найвищу милість Бога, блюзнірськи перешкоджаючи тому, щоб вона змогла розвинутись та, допомагаючи, відкрила всім земним людям той шлях, який надійно поведе їх до миру, радості та найвищого щастя!

Подумайте: і у виборі, згоді та слухняності, котра як результат духовної інертності проявляється, можливо, лише за звичкою або тому, що так заведено в інших, полягає особисте рішення, яке тягне за собою для того, хто так чинить, власну відповідальність за законами Творіння!

Для тих, хто спонукає до цього людський дух, неминуче, непохитно пліч-о-пліч іде, звичайно, і власна відповідальність. Найменшу думку або вчинок не можна викреслити з Творіння без наслідків того ж роду. Нитки ткання Творіння прядуться безпомилково як для окремої людини, так і для мас, очікуючи спокутування, котре врешті-решт повинно бути, знов-таки, отримане авторами, тобто причинцями, будь це страждання чи радість, за родом того, що вони колись породили, але збільшене і разом з цим посилене.

Ви висите у тканні вашого власного воління, ваших вчинків і не можете звільнитися від нього раніше, ніж зможуть відпасти від вас у спокутуванні його нитки.

Серед усіх створінь у Творінні лише одне – людський дух – має вільну волю, яку він досі не зміг ні пояснити, ні зрозуміти, бо у вузьких межах розсудкового роздумування не знайшов відправних пунктів на доказ цього.

Його вільна воля полягає тільки в рішенні, багато яких він може приймати щогодини. Але в самостійному прядінні законів Творіння він неухильно підвладний наслідкам кожного зі своїх власних рішень! У цьому полягає його відповідальність, нерозривно пов’язана з наданою йому свободою волі у прийнятті рішення, невіддільно притаманній людському духові.

Інакше де була б Божественна справедливість, яка твердо закріплена в Творінні як опора, баланс та підтримка всієї діяльності в ньому?

Але у своїх проявах вона не завжди рахується лише з коротким періодом земного буття окремого людського духа, тут є зовсім інші умови, як відомо читачам мого Послання.

Багатьма легковажно прийнятими рішеннями ви вже не раз накликали на себе біду та іноді нав’язуєте це своїм дітям. Навіть якщо ви самі виявилися надто інертними, аби зібратися з силами та у найглибшому відчутті, не озираючись на вивчене, самим прийняти рішення, чи може крити в собі Істину кожне слово, якого ви вирішили дотримуватись, то ви повинні хоча б не намагатися нав’язувати наслідки своєї інертності ще й вашим дітям, увергаючи їх цим у нещастя.

Таким чином, те, що, з одного боку, тягне за собою інертність духа, спричинюється в інших розрахунком розсудку.

Через цих двох ворогів духовної свободи при прийнятті рішення людство тепер зв’язане, за винятком небагатьох, хто ще намагається проявити мужність та розірвати в собі ці пута, аби самим стати справжніми людьми, як це відбувається при дотримуванні Божественних законів.

Божественні закони – це істинні друзі у всьому, це допоміжні милості із Божої Волі, Котра відкриває таким чином шлях до спасіння кожному, хто добивається цього.

Нема жодного іншого шляху до цього, окрім того, який ясно показують Божі закони в Творінні! Сукупне Творіння – це мова Бога, для прочитання якої вам треба докладати серйозних зусиль і яка зовсім не така складна, як ви собі уявляєте.

Ви належите до цього Творіння як його частина, тому повинні вібрувати разом з ним, діяти в ньому, визрівати, навчаючись у нього, та при цьому, пізнаючи, підніматися все вище, з однієї сходинки на іншу, тягнучи за собою в своєму випромінюванні, щоб ушляхетнити все, що стикнеться з вами на вашому шляху.

І тоді прекрасні чудеса, одне за одним, самі собою будуть звершатися навколо вас, які у взаємодії підніматимуть вас все вище.

Навчіться розпізнавати свій шлях у Творінні, таким чином ви дізнаєтесь і про мету вашого буття. Тоді вас наповнить вдячне радіння та найвище щастя, яке здатен витримати людський дух та яке полягає тільки у Богопізнанні!

Але блаженство істинного Богопізнання ніколи не зможе вирости, а тим більше розцвісти з вивченої сліпої віри, і лише переконане знання, знаюча переконаність дають духу те, що йому для цього необхідно.

Ви, земні люди, перебуваєте в цьому Творінні для того, щоб знайти блаженство! У мові, якою по-живому говорить з вами Бог! Зрозуміти цю мову, вивчити її, відчути в ній Божу Волю – це ваша мета у мандруванні Творінням. У самому Творінні, до якого ви належите, полягає пояснення сенсу вашого буття та водночас пізнання вашої мети! Інакше ви ніколи не зможете знайти ні того, ні іншого.

Це вимагає від вас, аби ви жили Творінням. Однак жити або переживати його ви зможете лише тоді, коли будете справді знати його.

Своїм Посланням я розкриваю для вас нині Книгу Творіння! Послання ясно показує вам мову Бога у Творінні, яку вам слід навчитися розуміти, щоб ви могли повністю засвоїти її.

Лише уявіть собі людську дитину на землі, яка не може розуміти свого батька або свою матір, бо ніколи не навчалася мові, якою батьки розмовляють з дитиною. Що ж могло б вийти з такої дитини?

Адже вона взагалі не знає, що від неї хочуть, і тому буде потрапляти з одного лиха в інше, спричиняти собі страждання одне за одним та врешті-решт, імовірно, стане зовсім непридатною як для будь-якої земної мети, так і для земної радості.

Хіба не повинна кожна дитина сама вивчити для себе мову своїх батьків, аби з неї щось вийшло? Ніхто не може зробити це за неї!

Інакше вона ніколи не зорієнтується в житті, ніколи не визріє та ніколи не зможе діяти на землі, а залишиться перешкодою, тягарем для інших, та врешті-решт її доведеться ізолювати, аби вона не завдала шкоди.

Чи очікуєте ви чогось іншого?

Звичайно, і вам доведеться неминуче виконати такий же обов’язок дитини щодо вашого Бога, мову Якого ви повинні навчитися розуміти, якщо хочете Його допомоги. Бог, одначе, розмовляє з вами у Своєму Творінні. Якщо ви хочете просунутися в ньому вперед, то спочатку повинні пізнати цю Його мову. Якщо ви це проґавите, то будете відокремлені від тих, хто знає цю мову та керується нею, бо інакше будете завдавати шкоди та ставати на заваді, можливо насправді не бажаючи цього!

Отже, ви повинні це зробити! Не забувайте про це та подбайте про те, щоб нині це сталося, інакше ви будете безпорадно віддані всьому, що загрожує вам.

Моє Послання стане вам вірним помічником!

Зміст у послідовності доповідей

ТОМ І

Напуття!

1.Що ви шукаєте?

2.Крик за помічником

3.Антихрист

4.Моральність

5.Пробудіться!

6.Мовчання

7.Сходження

8.Культ

9.Заціпеніння

10.Дитяча безпосередність

11.Цнотливість

12.Перший крок

13.Всесвіт

14.Віфлеємська Зірка

15.Боротьба

16.Сучасна духовна наука

17.Хибні шляхи

18.Що відділяє сьогодні так багато людей від Світла?

19.Це було колись… !

20.Помилки

21.Людське слово

22.Жінка Вторинного Творіння

23.Покірність

24.Інертність духа

25.Земна людина перед своїм Богом

26.Пробуджено буде все мертве у Творінні, щоб судити себе!

27.Книга Життя

28.Тисячолітнє Царство

29.Необхідне Слово

30.Велика Комета

31.Світовий Учитель

32.Чужинець

33.Спасіння! Визволення!

34.Мова Господа

Зміст в алфавітному порядку доповідей

Антихрист

Боротьба

Велика Комета

Віфлеємська Зірка

Всесвіт

Дитяча безпосередність

Жінка Вторинного Творіння

Заціпеніння

Земна людина перед своїм Богом

Інертність духа

Книга Життя

Крик за помічником

Культ

Людське слово

Мова Господа

Мовчання

Моральність

Напуття!

Необхідне Слово

Перший крок

Покірність

Помилки

Пробуджено буде все мертве у Творінні, щоб судити себе!

Пробудіться!

Світовий Учитель

Спасіння! Визволення!

Сучасна духовна наука

Сходження

Тисячолітнє Царство

Хибні шляхи

Це було колись… !

Цнотливість

Чужинець

Що ви шукаєте?

Що відділяє сьогодні так багато людей від Світла?

Зміст IІ та IIІ томів

Том ІІ

1.Відповідальність

2.Доля

3.Створення людини

4.Людина у Творінні

5.Первородний гріх

6.Бог

7.Внутрішній голос

8.Релігія любові

9.Спаситель

10.Таємниця народження

11.Чи рекомендується окультний тренінг?

12.Спіритизм

13.Прив’язані до землі

14.Чи сприяє духовному розвиткові статеве утримання?

15.Мислеформи

16.Пильнуй та молись!

17.Шлюб

18.Права дітей стосовно батьків

19.Молитва

20.Отче наш

21.Богошанування

22.Людина та її вільна воля

23.Ідеальні люди

24.Скиньте на Нього всю провину

25.Гіпноз – це злочин

26.Астрологія

27.Символіка в долі людини

28.Віра

29.Земні блага

30.Смерть

31.Покійний

32.Чудеса

33.Хрещення

34.Святий Ґраль

35.Таємниця Люцифера

36.Сфери тьми та прокляття

37.Сфери Світла та Рай

38.Світовий розвиток подій

39.Різниця у походженні людини та тварини

40.Розрив між людством та наукою

41.Дух

42.Розвиток Творіння

43.Я Господь, твій Бог!

44.Непорочне зачаття та народження Сина Божого

45.Хресна смерть Сина Божого і Тайна Вечеря

46.Зійди з хреста!

47.Це тіло Моє! Це кров Моя!

48.Воскресіння земного тіла Христа

49.Людське розуміння та Божа Воля у законі взаємодії

50.Син Людський

51.Сексуальна сила в її значенні для духовного сходження

52.Я – воскресіння і життя, ніхто не приходить до Отця інакше, ніж через Мене!

53.Груба матеріальність, ефірна матеріальність, випромінювання, простір та час

54.Помилки щодо ясновидіння

55.Види ясновидіння

56.У царстві демонів та примар

57.Окультний тренінг, м’ясна їжа або рослинна їжа

58.Лікувальний магнетизм

59.Живіть сьогоденням!

60.Що повинна робити людина, аби увійти у Царство Боже?

61.Ти бачиш заскалку в оці брата твого, колоди ж у власному оці не чуєш!

62.Боротьба у природі

63.Виливання Святого Духа

64.Стать

65.Чи може вік заважати духовному сходженню?

66.Отче, прости їм, бо вони не знають, що коять!

67.Боги – Олімп – Валгалла

68.Людина як створіння

69.І тисяча років як один день!

70.Відчуття

71.Життя

Том ІІІ

1.У країні сутінків

2.Самокопальники

3.Добровільні мученики, релігійні фанатики

4.Слуги Божі

5.Інстинкт тварин

6.Дружній поцілунок

7.Викривлений інструмент

8.Дитина

9.Завдання людського жіноцтва

10.Всюдисущість

11.Христос говорив…!

12.«Рух» – Закон Творіння

13.Земне тіло

14.Таємниця крові

15.Темперамент

16.Дивись, людино, як тобі треба йти через це Творіння, щоб нитки долі не заважали, а сприяли твоєму сходженню!

17.Новий закон

18.Обов’язок та вірність

19.Краса народів

20.Звершилося!

21.Біля межі грубої матеріальності

22.Богопізнання

23.Ім’я

24.Сутнісне

25.Малі сутнісні

26.У грубоматеріальній майстерні сутнісних

27.Душа мандрує…

28.Жінка та чоловік

29.Викривлені душі

30.Духовний керівник людини

31.Нитки Світла над вами!

32.Первозданна Цариця

33.Коловорот випромінювань

34.Уникайте фарисеїв!

35.Одержимі

36.Просіть, і буде вам дано!

37.Подяка

38.Хай буде Світло!

39.Безсутнісне

40.Різдво

41.Не падіть у спокусі!

42.Сімейні узи

43.Рідна домівка

44.Віруючі за звичкою

45.Дивись, що корисно для тебе!

46.Премудрість

47.Слабка стать

48.Зруйнований міст

49.Берегиня пломеню

50.Огляд Творіння

51.Душа

52.Природа

53.Духовні зародки

54.Сутнісні зародки

55.Кільце сутнісного

56.Рівні Первозданного Духовного (I)

57.Рівні Первозданного Духовного (II)

58.Рівні Первозданного Духовного (III)

59.Рівні Первозданного Духовного (IV)

60.Рівні Первозданного Духовного (V)

61.Рівні Первозданного Духовного (VI)

62.Рівні Первозданного Духовного (VII)

63.Післямова: як слід сприймати Послання

Контактна інформація

Твір «У Світлі Істини – Послання Ґраля» Абд-ру-шина є основою міжнародного Руху Ґраля. Рух Ґраля – це не секта, не нова церква, а вільне об’єднання людей, які готові жити та діяти за Посланням Ґраля.

Якщо у читача виникне бажання отримати додаткову інформацію або встановити зв’язок з людьми, для яких цей твір став основою їхнього життя, досить звернутися за однією з указаних нижче адрес:

Німеччина, Фонд Послання Ґраля:

Stiftung Gralsbotschaft

Lenzhalde 15, D-70192 Stuttgart
gralsbotschaft.org
info@gral.de

Україна:

Видавництво «Світ Ґраля»,
вул. Артилерійська 2/3, кв. 31, м. Одеса, 65039
poslannia-gralia.org
info@poslannia-gralia.org

Table of Contents

- Обкладинка
- У Світлі Істини
- Вихідні відомості видання
- Переклад

- ТОМ І

- Напуття!
- 1. Що ви шукаєте?
- 2. Крик за помічником
- 3. Антихрист
- 4. Моральність
- 5. Пробудіться!
- 6. Мовчання
- 7. Сходження
- 8. Культ
- 9. Заціпеніння
- 10. Дитяча безпосередність
- 11. Цнотливість
- 12. Перший крок
- 13. Всесвіт
- 14. Віфлеємська Зірка
- 15. Боротьба
- 16. Сучасна духовна наука
- 17. Хибні шляхи

- 18. Що відділяє сьогодні так багато людей від Світла?

- 19. Це було колись… !
- 20. Помилки
- 21. Людське слово
- 22. Жінка Вторинного Творіння
- 23. Покірність
- 24. Інертність духа
- 25. Земна людина перед своїм Богом

- 26. Пробуджено буде все мертве у Творінні, щоб судити себе!

- 27. Книга Життя
- 28. Тисячолітнє Царство
- 29. Необхідне Слово
- 30. Велика Комета
- 31. Світовий Учитель
- 32. Чужинець
- 33. Спасіння! Визволення!
- 34. Мова Господа

- Зміст у послідовності доповідей
- Зміст в алфавітному порядку доповідей
- Зміст IІ та IIІ томів
- Контактна інформація